ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2026 р. 	Справа № 520/14292/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: П`янової Я.В.,
Суддів: Присяжнюк О.В. , Русанової В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.08.2025, головуючий суддя І інстанції: Панов М.М., м. Харків, повний текст складено 28.08.25 у справі № 520/14292/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Військової частини НОМЕР_1 
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі за текстом також – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі за текстом також – відповідач), в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати старшому сержанту ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2025 рік;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити старшому сержанту ОСОБА_1 грошову допомоги на оздоровлення за 2025 рік.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2025 року в задоволенні адміністративного позову - відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення суду ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, із посиланням на норми діючого законодавства та обставини справи, зазначає, що суд першої інстанції обмежився формальним підходом і зробив висновок про відсутність бездіяльності у ВЧ НОМЕР_1 , хоча фактично відмова відповідача призвела до того, що право позивача на отримання грошової допомоги на оздоровлення за 2025 рік залишилось нереалізованим. Це суперечить завданню адміністративного судочинства, яке полягає у захисті прав та інтересів приватних осіб від незаконних дій або бездіяльності суб`єктів владних повноважень. Також суд першої інстанції не надав оцінку доказам, на які відповідач посилається як на підставу для відмови у задоволенні рапорту, а саме: - телеграма командира Військової частини НОМЕР_2 від 12.04.2025 вих. №847 не містить жодних владних обов`язкових до виконання вказівок, оскільки складена із використанням дієслова - "прошу" та без використання дієслів "наказую" чи "зобов`язую", тобто не може бути кваліфікована в якості наказу вищої військової посадової особи; - до матеріалів справи долучено копії документів, в яких різні прізвища у командира Військової частини НОМЕР_1 , при цьому всупереч установлених правил самопредставництва для юридичних осіб, документ, який би підтверджував повноваження командира Військової частини НОМЕР_1 , взагалі відсутній.
За результатами апеляційного розгляду позивач просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, з дослідженням усіх доказів та встановленням усіх обставин у справі. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
У додаткових поясненнях у справі позивач посилається на наявність у провадженні Другого апеляційного адміністративного суду аналогічних справ.
05.01.2026 до суду надійшло клопотання від позивача про долучення до матеріалів справи копії довідки Військової частини НОМЕР_3 від 03.01.2026 за №2112/86, яка, на думку позивача, має істотне значення для вирішення цієї справи, оскільки повністю спростовує твердження відповідача про те, що відсутність цих відомостей є критично важливою, оскільки у разі паралельного звернення позивача з аналогічними вимогами до іншої військової частини, або у разі вже здійсненої виплати, його звернення до суду може містити ознаки свідомого введення суду в оману, а також можливого зловживання правом на судовий захист, здвоєння виплат тощо.
Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також – КАС України) суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду, що ОСОБА_1 01.05.2025 наказом №125 ДСК командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) був виключений зі списків особового складу, призначений наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особову складу) від 09.04.2025 №696-РС до Військової частини НОМЕР_4 .
Зазначеним наказом визначено виплатити позивачу:
- надбавку за особливості проходження служби у розмірі 50% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавку за вислугу років за 01 травня 2025 року;
- премію у розмірі 480% від посадового окладу за 01 травня 2025 року.
Із зазначеного наказу про виключення позивача зі списків Військової частини НОМЕР_1 вбачається, що грошову допомогу для оздоровлення відповідно до розділу XXIII Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260 (зі змінами), за 2025 рік позивач не отримував.
17.04.2025 засобами поштового зв`язку позивачем подано рапорт про виплату грошової допомоги для оздоровлення до командира Військової частини НОМЕР_1 , який отримано відповідачем 22.04.2025, проте виплата відповідачем так і не була здійснена.
Позивач, не погоджуючись із бездіяльністю відповідача щодо ненарахування та невиплати грошової допомоги для оздоровлення за 2025 рік, звернувся до суду з цим адміністративним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивача не було звільнено з військової служби, а було переведено до нового місця служби - Військової частини НОМЕР_4 , та Військовою частиною НОМЕР_1 не було видано саме наказу про виплату позивачу грошової допомоги для оздоровлення за 2025 рік, згідно з п. 3 розділу XXIII Порядку № 260 такий обов`язок щодо виплати грошової допомоги на оздоровлення за 2025 рік, як військовослужбовцю, який прибув для подальшого проходження військової служби, виникає у Військової частини НОМЕР_4 .
Надаючи правову оцінку правовідносинам сторін та доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною першою статті 9 Закону України № 2011-XII від 20.12.1991 "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон № 2011-XII) визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно з частиною другою статті 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (ч. 3 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ).
Відповідно до частини 4 статті 9 Закону № 2011-ХІІ грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до статті 9 Закону № 2011-XII Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб” наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 затверджено “Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам”, який визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам (далі - Порядок № 260).
Відповідно до ч. 1 ст. 10-1 Закону України від 20.12.1991р. № 2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовцям, крім військовослужбовців, які проходять базову військову службу, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.
За правилами ч. 2 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-ХІІ щорічна основна відпустка надається протягом календарного року. В особливих випадках з дозволу прямого начальника, уповноваженого Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, утвореними відповідно до законів України, керівниками правоохоронних органів та керівниками розвідувальних органів України, щорічна основна відпустка за минулий рік надається в першому кварталі наступного року, якщо раніше її не було надано.
Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, тривалість щорічної основної відпустки в році початку військової служби обчислюється з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті, за кожний повний місяць служби до кінця календарного року. При цьому військовослужбовцям, які мають право на відпустку тривалістю 10 календарних днів і більше, оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відпустка тривалістю менш як 10 календарних днів за бажанням військовослужбовця може бути надана йому одночасно із щорічною основною відпусткою в наступному році. У такому самому порядку надається щорічна основна відпустка і військовослужбовцям, які перебували у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.
У силу спеціального застереження ч. 17 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені пунктами 1, 6, 8 (у частині надання одноразової відпустки при народженні дитини, передбаченої статтею 19-1 Закону України "Про відпустки"), 9, 10 і 12 цієї статті. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених пунктом 1 цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки, передбачені пунктами 9 і 10 цієї статті, військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більше 10 календарних днів.
30.08.2017 Кабінет Міністрів України прийняв Постанову № 704, якою затверджено тарифні сітки розрядів і коефіцієнтів посадових окладів, схеми тарифних розрядів, тарифних коефіцієнтів, додаткові види грошового забезпечення, розміри надбавки за вислугу років.
Відповідно до пункту 2 розділу I Порядку № 260 грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Пунктами 1, 2, 6 розділу XXIII Порядку № 260 передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які набули (набувають) право на отримання щорічної основної (канікулярної) відпустки, один раз на рік виплачується грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення (п. 1 розділу XXIII Порядку № 260).
Грошова допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям у разі вибуття їх у щорічну основну відпустку повної тривалості, або у другу частину щорічної основної відпустки (у тому числі в дозволених випадках за невикористану відпустку за минулі роки), або без вибуття у відпустку (за їх рапортом протягом поточного року) на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому суми грошової допомоги.
Розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років і щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги (п. 6 розділу XXIII Порядку № 260).
Отже, грошова допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям у разі вибуття їх у щорічну основну відпустку, або без вибуття у відпустку за їх рапортом.
Відповідно до п.3 розділу ХХІІІ Порядку № 260 військовослужбовцям, які прибули для подальшого проходження військової служби і зараховані до Збройних Сил України з інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення, а також інших державних органів, грошова допомога для оздоровлення виплачується за умови ненадання цієї допомоги за попереднім місцем служби за рік, у якому вони прибули.
Відповідач, відмовляючи позивачу у виплаті грошової допомоги на оздоровлення, з яким погодився і суд першої інстанції, виходив з того, що військовослужбовець вибув до іншої частини та не позбавлений отримати грошову допомогу на оздоровлення за новим місцем служби.
Разом із тим судом установлено, що ОСОБА_1 проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 , звертався до відповідача 17.04.2025 з рапортом про призначення і виплату грошової допомоги на оздоровлення за 2025 рік, що не заперечується сторонами.
До Військової частини НОМЕР_1 вказаний рапорт надійшов засобами поштового зв`язку та був вручений - 22.04.2025.
Відповідно до витягу з наказу т.в.о командира Військової частини НОМЕР_1 від 01.05.2025 № 125 ДСК старшого сержанта ОСОБА_1 , співробітника військової частини НОМЕР_1 , призначеного наказом начальника Генерального штабу Збройних сил України (по особовому складу) від 09.04.2025 № 696-РС до військової частини НОМЕР_4 , вважати таким, що 01.05.2025 справи та посаду здав та вибув до нового місця служби ( АДРЕСА_1 ).
Отже, до 01.05.2025 ОСОБА_1 перебував на грошовому забезпеченні Військової частини НОМЕР_1 , що також визнається відповідачем.
Також колегія суддів приймає в якості належних доказів лист Військової частини НОМЕР_3 № 2112/86 від 03.01.2026, відповідно до якого, зокрема, ОСОБА_1 грошову допомогу на оздоровлення за 2025 рік у Військовій частині НОМЕР_3 не отримував, що підтверджує доводи апелянта, що його право на отримання грошової допомоги на оздоровлення за 2025 рік залишилось нереалізованим.
При цьому колегія суддів зазначає, що розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається, виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років і щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги (п. 6 розділу XXIII Порядку № 260).
Отже, дата призначення та виплати грошової допомоги на оздоровлення безпосередньо впливає на розмір такої виплати.
Крім того, колегія суддів зазначає, що позивач, як військовослужбовець реалізував своє право на отримання грошової допомоги на оздоровлення шляхом подання рапорту від 17.04.2025 саме до Військової частини НОМЕР_1 , тобто обрав одну з можливих дій, визначену пунктом 6 розділу XXIII Порядку № 260.
Відтак суд першої інстанції дійшов помилкових висновків, що згідно з п. 3 розділу XXIII Порядку № 260 обов`язок щодо виплати грошової допомоги на оздоровлення за 2025 рік, як військовослужбовцю, який прибув для подальшого проходження військової служби, виникає у Військової частини НОМЕР_4 , оскільки вказане не передбачено п. 3 розділу XXIII Порядку № 260.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування старшому сержанту ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2025 рік є протиправною.
Щодо вимог про зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити старшому сержанту ОСОБА_1 грошову допомоги на оздоровлення за 2025 рік, колегія суддів зауважує на таке.
Як убачається з матеріалів справи, Військова частина НОМЕР_1 зарахована на фінансове забезпечення Військової частини НОМЕР_5 .
Так, механізм фінансового забезпечення військових частин, кораблів, військових навчальних закладів, військових комісаріатів, установ, організацій Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту (далі - військова частина), що утримуються з рахунок коштів Державного бюджету України, визначено Правилами організації фінансового забезпечення військових частин, установ, організацій Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту (далі Правила № 44), затвердженими Наказом Міністерства оборони України від 22.05.2017 № 280.
Згідно з п. 1.3 Правил № 44 розпорядниками бюджетних коштів за кошторисом Міністерства оборони України є: Міністр оборони України - головний розпорядник; командувачі (начальники) видів Збройних Сил України, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, інших органів військового управління (крім військових комісаріатів (територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки)), Голова Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту, які включені до мережі головного розпорядника коштів, - розпорядники коштів нижчого рівня (далі - розпорядники коштів другого рівня); командири військових частин, які включені до мережі головного розпорядника коштів або розпорядника коштів другого рівня, - розпорядники коштів нижчого рівня (далі - розпорядники коштів третього рівня).
Розпорядники бюджетних коштів реалізують свої функції таким чином: головний розпорядник - через Департамент фінансів Міністерства оборони України; розпорядники коштів другого рівня - через фінансово-економічні управління командувань видів Збройних Сил України, командувань окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, інших органів військового управління, управління фінансово-економічної діяльності Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту; розпорядники коштів третього рівня - через фінансові органи військових частин.
Згідно з абз. 2, 4 п. 1.5 Правил № 44 військова частина, не включена до мережі розпорядника бюджетних коштів, зараховується на фінансове забезпечення до військових частин - розпорядника коштів третього рівня на підставі відповідних директив (рішень).
Командир військової частини, зарахованої на фінансове забезпечення до військової частини - розпорядника коштів третього рівня, організовує своєчасне оформлення та подання розпоряднику коштів усіх документів, необхідних для здійснення належного фінансового забезпечення військової частини.
Одноразові додаткові види грошового забезпечення,відповідно до абз. 9, 12 п. 4.3 Правил № 44 виплачуються після виникнення права на їх одержання (видання відповідного наказу про виплату). Витяги з наказів, довідки та інші документи, які підтверджують право військовослужбовців, працівників на одержання грошового забезпечення, заробітної плати та інших виплат, що подаються начальнику фінансового органу, підписуються (завіряються) посадовою особою, яка відповідає за облік особового складу, та скріплюється відтиском гербової печатки (печаткою для наказів) військової частини.
Відповідно до пункту 3 Порядку № 260 військовослужбовцям, які прибули для подальшого проходження військової служби і зараховані до Збройних Сил України з інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення, а також інших державних органів, грошова допомога для оздоровлення виплачується за умови ненадання цієї допомоги за попереднім місцем служби за рік, у якому вони прибули.
Як слідує з матеріалів справи, позивач грошової допомоги на оздоровлення не отримував; відповідно до довідки від 03.01.2026 за № 2112/86, виданої Військовою частиною НОМЕР_3 , позивач з рапортом про отримання грошової допомоги на оздоровлення не звертався.
Оскільки за наслідками судового розгляду встановлено, що Військова частина НОМЕР_1 протиправно не нарахувала ОСОБА_1 грошову допомогу на оздоровлення за 2025 рік, зважаючи на наявність у позивача права на отримання останньої, а також той факт, що Військова частина НОМЕР_1 перебуває на грошовому забезпеченні Військової частини НОМЕР_5 , колегія суддів уважає, що належним способом захисту порушеного права, у спірному випадку, є зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 на підставі рапорту ОСОБА_1 від 17.04.2025 здійснити призначення, обчислення та нарахування грошової допомоги на оздоровлення за 2025 рік, та передати відповідні документи для проведення виплати до Військової частини НОМЕР_5 .
Водночас слід зазначити, що якщо відмова відповідного органу визнана судом протиправною, а іншого варіанту поведінки у суб`єкта владних повноважень за законом не існує, то суд має право зобов`язати такий орган влади вчинити конкретні дії, які б гарантували захист прав і свобод позивача. Отже, застосування судом зазначеного способу захисту права в контексті спірних правовідносин не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження Міністерства оборони України.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29.01.2019 (справа № 336/2660/17), від 23.10.2019 (справа № 324/187/17), від 30.11.2020 (справа № 336/1933/17 (2-а/336/198/2017)), від 02.12.2021 (справа № 278/1429/17), від 14.12.2021 року (справа № 826/2954/18), від 31.01.2023 (справа № 750/11913/17).
Частиною четвертою статті 245 КАС України встановлено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
При прийнятті судового рішення у цій справі, суд ураховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із урахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи сторін отримали достатню оцінку.
Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно зі статтею 317 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення суду першої інстанції та ухвалює нове, коли має місце неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність таких обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи чи питання.
Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів дійшла висновку про скасування оскаржуваного рішення з прийняттям нового про часткове задоволення позовних вимог. 
Керуючись статтями 139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.08.2025 у справі № 520/14292/25 - скасувати.
Прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування старшому сержанту ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2025 рік.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 на підставі рапорту ОСОБА_1 від 17.04.2025 здійснити призначення, обчислення та нарахування грошової допомоги на оздоровлення за 2025 рік, та передати відповідні документи для проведення виплати до Військової частини НОМЕР_5 .
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Я.В. П`янова 	
Судді	   	О.В. Присяжнюк   В.Б. Русанова