ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/20319/24	Головуючий у 1-й інстанції Черніцька І.М. 	
Провадження № 22-ц/817/415/26 	Доповідач - Храпак Н.М.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Храпак Н.М. 
суддів -  Гірський Б. О., Костів О. З., 
за участі секретаря — Дідух М.Є.
та сторін: заявника ОСОБА_1 та її представника - адвоката Авдєєнка В.В., представника Тернопільського відділу ДВС Тернопільської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції — Стадник І.І. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/20319/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Авдєєнко Владислав Валерійович, на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 січня 2026 року, постановлену суддею Черніцькою І.М., повний текст якої складений 28 січня 2026 року, у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції та зобов`язання вчинити дії, 

В С Т А Н О В И В:

у січні 2026 року ОСОБА_1 звернулася в суд із скаргою на дії державного виконавця Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції, у якій просила скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження № 79895108 від 30.12.2025 та зобов`язати головного державного виконавця Тернопільського ВДВС ТО ІФМРУ МЮУ повернути виконавчий лист 607/20319/24 від 10 грудня 2025 року без виконання.
В обґрунтування скарги скаржник зазначила, що постановою державного виконавця від 30 грудня 2025 року відкрито виконавче провадження № 79895108 щодо виконання виконавчого листа Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10.12.2025 року у справі № 607/20319/24. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 липня 2025 року, на підставі якого виданого виконавчий лист від 10.12.2025 року, змінено спосіб участі батька у вихованні, спілкуванні з дітьми та встановлений новий спосіб участі батька. Даним судовим рішення її не зобов`язано вчиняти будь-які дії, а тому вона не може протягом 10 днів виконати судове рішення, як зазначив державний виконавець у спірній постанові. Дане рішення суду не стосується будь-якого з рішень немайнового характеру, за яким передбачена можливість примусового виконання згідно Закону України «Про виконавче провадження». Вважає, що вказане рішення суду не підлягає примусовому виконанню, а тому оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження винесена без встановлених законом підстав та підлягає до скасуванню.
Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 січня 2026 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Авдєєнко В.В. на дії державного виконавця Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Івано-Франківського міжрегіонального управлінні Міністерства юстиції та зобов`язання вчинити дії, відмовлено.
Не погоджуючись із ухвалою суду представник ОСОБА_1 - адвокат Авдєєнко В.В., подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 січня 2026 року та постановити нове рішення про задоволення скарги ОСОБА_1 .
В обґрунтування апеляційної скарги представник заявника зазначив, що судовим рішенням у справі № 607/20319/24 не встановлено графік побачень батька з дітьми. Не встановлено графік побачень батька з дітьми і виконавчим листом.
Крім того, за судовим рішенням і виконавчим листом не передбачено усунення перешкод батькові у побаченні з дітьми.
Судовим рішенням та виконавчим листом по справі встановлено час і способи участі батька у вихованні дітей шляхом спілкування батька з дітьми.
Таким чином, доводи суду суперечать обставинам справи. 
Суд фактично здійснює у спірній ухвалі підміну понять - визначений судовим рішенням спосіб і порядок спілкування батька видає за графік побачень батька з дітьми.
Разом з тим, законодавством не визначено порядок примусового виконання судового рішення про встановлення способу і порядку спілкування батька з дітьми.
ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Авдєєнко В.В., у якому зазначив, що визначення способу участі у вихованні створює реальний юридичний обов`язок іншого з батьків.
Європейський суд з прав людини зазначив, що держава повинна діяти так, щоб забезпечити реальне та ефективне виконання рішень щодо спілкування з дитиною, а формальний підхід є порушенням статті 8 Конвенції.
Позиція апелянта фактично спрямована на нівелювання ефективності судового захисту.
У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник адвокат Авдєєнко В.В. апеляційну скаргу підтримали з мотивів викладених у ній.
Представник Тернопільського відділу ДВС Тернопільської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції — Стадник І.І. апеляційної скарги не визнала, вважаючи ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою.
Розглянувши справу в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін у справі, проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
Судом встановлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 липня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про зміну способу участі батька у вихованні дітей задоволено частково. Змінено спосіб участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми встановлений постановою Тернопільського апеляційного суду від 09 грудня 2022 року у справі за № 607/13888/21 та встановлено новий спосіб участь батька ОСОБА_2 з синами, а саме:
- кожної суботи тижня з 14 до 15 години за київським часом шляхом спілкування батька з сином Маркіяном в режимі відеозв`язку за допомогою телефонного зв`язку, соціальних мереж та/або інших застосунків через мережу Інтернет, з урахуванням стану здоров`я та розпорядку дня дитини;
- кожної неділі тижня з 14 до 15 години за київським часом шляхом спілкування батька з сином Максимом в режимі відеозв`язку за допомогою телефонного зв`язку, соціальних мереж та/або інших застосунків через мережу Інтернет, з урахуванням стану здоров`я та розпорядку дня дитини.
У задоволені решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 13.11.2025 року дане рішення суду залишено без змін.
На підставі вказаного рішення суду 10 грудня 2025 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області видано виконавчий лист №607/20319/24.
30 грудня 2025 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Одночасно, державним виконавцем зазначено про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 16000 грн.
Відмовляючи у задоволені скарги, суд першої інстанції виходив з того, що дії держаного виконавця щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 30 грудня 2025 року вчиненні відповідно до закону, в межах наданих повноважень, судом не встановлено доказів протиправних дій державного виконавця, виходячи із доводів скарги. 
З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується, з огляду на таке.
Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України визначено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення. 
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Принцип обов`язковості судових рішень конкретизовано у статті 18 ЦПК України: судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є обов`язковою для застосування судами згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України і Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Рішення ECHR у справі «Хорнсбі проти Греції» («Hornsby v. Greece») від 19 березня 1997 року (п. 40)). 
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Так, відповідно до частини 1 статті 447 ЦПК України судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції.
Згідно зі статтею 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушені їх права.
Положення частини 3 статті 451 ЦПК України визначають, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги. 
Закон України «Про виконавче провадження» є спеціальним законом, що регулює виконання рішень судів, інших органів (посадових осіб).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження»(тут і далі - у редакції, чинній на час вчинення виконавчих дій) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
У статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що заходами примусового виконання рішень є:
1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;
2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;
3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;
4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;
5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, розпоряджень, внесення подання, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина перша статті 13 Закону України «Про виконавче провадження»).
За змістом частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. 
Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
В силу вимог ч. 1 ст. 3 даного Закону, підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, у тому числі, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України
Положеннями ч. ч. 5, 6 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною). За рішенням про встановлення побачення з дитиною державний виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення шляхом забезпечення побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.
Порядок примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною визначено нормами ст. 64-1 в поєднанні зі статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження», які передбачають, що виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням. Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем. У разі виконання рішення боржником виконавець складає акт та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Якщо боржник у подальшому перешкоджає побаченням стягувача з дитиною, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. Після відновлення виконавчого провадження державний виконавець повторно здійснює заходи, передбачені цією статтею.
Відтак, положеннями цієї статті передбачено, що виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.
При цьому поняття «побачення з дитиною», яким оперує стаття 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», має більш широке тлумачення, тобто законодавець передбачає, що норми цієї статті Закону мають застосовуватися при виконанні судових рішень, зокрема, про встановлення побачення з дитиною, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, про визначення способу участі у вихованні дитини.
Рішення про усунення перешкод у побаченні (спілкуванні) з дитиною виконується у порядку, встановленому статтею 63 цього Закону.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 583/1254/21 (провадження № 61-11531св21).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин колегія суддів враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Як вбачається із матеріалів справи, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 червня 2022 року первісний позов ОСОБА_1 — задоволено частково.
Визначено місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_1 .
У задоволенні решти вимог первісного позову — відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 908 гривень судового збору.
Зустрічний позов ОСОБА_2 — задоволено частково.
Визначено спосіб участі батька ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з малолітніми дітьми: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом надання йому можливості бачитися з дітьми в присутності матері ОСОБА_1 та за бажанням дітей за місцем проживання (перебування) батька або за місцем проживання (перебування) дітей, в громадських місцях культурно-розважального характеру (парк, кінотеатр, та інших громадських місцях), що призначені для їх повноцінного відпочинку та відповідають віку та стану здоров`я дітей, у такі дні: кожного понеділка, середи та п`ятниці з 18.00 год. до 20.30 год.; кожні перші, треті вихідні місяця з 11.00 год. суботи до 20.00 год. неділі; спільний відпочинок та проведення часу з батьком ОСОБА_2 відбувається за бажанням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без присутності матері протягом половини літніх, зимових шкільних канікул за місцем проживання (перебування) батька або місцем проживання (перебування) дитини.
Зобов`язано ОСОБА_1 не перешкоджати батькові ОСОБА_2 брати участь у вихованні дітей та спілкуванні з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Стягнуто із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 судові витрати по справі.
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 09 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 — задоволено частково.
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 — адвоката Дячук С.І. на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 червня 2022 року — задоволено частково.
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 — адвоката Дячук С.І. на додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 липня 2022 року — залишено без задоволення.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 червня 2022 року в частині визначення ОСОБА_2 порядку участі у вихованні та спілкуванні з дітьми — ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 — змінено, надано можливість ОСОБА_2 бачитися з дітьми у присутності матері ОСОБА_1 у перших шість місяців, з моменту набрання рішенням законної сили, в подальшому, самостійно, без присутності матері ОСОБА_1 .
Спільний відпочинок та проведення часу з батьком ОСОБА_2 відбувається за бажанням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без присутності матері ОСОБА_1 кожного року у період літніх канікул із 01 серпня по 31 серпня та у період зимових канікул із 09 січня до 14 січня, без обмеження місця проведення та з правом поїздок по території України.
В решті рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 червня 2022 року — залишено без змін.
Додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 липня 2022 року — залишено без змін.
Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покладено на сторони в межах ними понесених.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 липня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про зміну способу участі батька у вихованні дітей задоволено частково. Змінено спосіб участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми встановлений постановою Тернопільського апеляційного суду від 09 грудня 2022 року у справі за № 607/13888/21 та встановлено новий спосіб участь батька ОСОБА_2 з синами, а саме:
- кожної суботи тижня з 14 до 15 години за київським часом шляхом спілкування батька з сином ОСОБА_4 в режимі відеозв`язку за допомогою телефонного зв`язку, соціальних мереж та/або інших застосунків через мережу Інтернет, з урахуванням стану здоров`я та розпорядку дня дитини;
- кожної неділі тижня з 14 до 15 години за київським часом шляхом спілкування батька з сином ОСОБА_5 в режимі відеозв`язку за допомогою телефонного зв`язку, соціальних мереж та/або інших застосунків через мережу Інтернет, з урахуванням стану здоров`я та розпорядку дня дитини.
У задоволені решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 13.11.2025 року дане рішення суду залишено без змін.
10 грудня 2025 року Тернопільським міськрайонним судом був виданий виконавчий лист № 607/20319/24.
ОСОБА_2 звернувся до державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання виконавчого листа за № 607/20319/24, внаслідок чого державним виконавцем 30.12.2025 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за № 79895108, в якій боржнику зазначено про необхідність виконання рішення суду протягом 10 робочих днів.
Звертаючись зі скаргою на дії державного виконавця Тернопільського відділу державної виконавчої служби щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження за № 79895108, заявник вказала, що судовим рішення її не зобов`язано вчиняти будь-які дії, а тому вона не може протягом 10 днів виконати судове рішення, як зазначив державний виконавець у спірній постанові. Дане рішення суду не стосується будь-якого з рішень немайнового характеру, за яким передбачена можливість примусового виконання згідно Закону України «Про виконавче провадження». 
Колегія суддів вважає, що вказані доводи не заслуговують на увагу, оскільки «побачення з дитиною», яким оперує стаття 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», має більш широке тлумачення, тобто законодавець передбачає, що норми цієї статті Закону мають застосовуватися при виконанні судових рішень, зокрема, про встановлення побачення з дитиною, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, про визначення способу участі у вихованні дитини. Як вбачається із наведених судових рішень саме ОСОБА_1 зобов`язано не перешкоджати батькові ОСОБА_2 брати участь у вихованні дітей та спілкуванні з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Подальша зміна способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми, встановленого постановою Тернопільського апеляційного суду від 09 грудня 2022 року у справі за № 607/13888/21 стосувалась лише зміни порядку у спілкуванні ОСОБА_2 із його дітьми та не звільняла ОСОБА_1 від обов`язку не перешкоджати у даному спілкуванні з огляду на те, що місце проживання дітей визначено з матір`ю, яка несе обов`язок, як боржник, з виконання судового рішення в даній справі, а саме щодо належного забезпечення спілкування дітей із батьком до досягнення дітьми повноліття чи у зв`язку із скасуванням судового рішення.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційна скарга ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Авдєєнко Владислав Валерійович підлягає залишенню без задоволення.
Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Авдєєнко Владислав Валерійович, залишити без задоволення.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 січня 2026 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 20 березня 2026 року.

Головуюча        Н.М. Храпак 

Судді:          Б.О. Гірський

О.З. Костів