ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 554/14541/24
провадження № 61-2400св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Фаловської І. М.,
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Ситнік О. М., Мартєва С. Ю.,

учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_3 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Виконавчий комітет Шевченківської районної в місті Полтаві ради, Виконавчий комітет Київської районної в місті Полтаві ради як орган опіки та піклування,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокатка Бабур Олеся Петрівна, на рішення Київського районного суду м. Полтави від 30 вересня 2025 року у складі судді Яковенко Н. Л. та постанову Полтавського апеляційного суду від 28 січня 2026 року у складі колегії суддів Лобова О. А., Дорош А. І., Триголова В. М.,

ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2024 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 (до шлюбу мала прізвище ОСОБА_5 про встановлення участі у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Позов мотивовано тим, що ОСОБА_3 є племінницею позивачки ОСОБА_1 .
У 2005 році позивачку ОСОБА_1 призначено опікуном неповнолітньої племінниці ОСОБА_3 , яка росла в їх будинку, називала їх батьками.
17 червня 2016 року відповідачка зареєструвала шлюб, а ІНФОРМАЦІЯ_2 народила сина ОСОБА_6 .
До 09 березня 2022 року відповідачка повністю довіряла позивачам та дозволяла брати малолітню дитину до їх дому (у місто Гадяч, що за 116 км від місця постійного проживання відповідачки). Позивачі виявляли любов і турботу до дитини, яка була щасливою і задоволеною, перебуваючи разом із позивачами, про що свідчать фото і відео за різні періоди дитинства ОСОБА_6 , які підтверджують перебування малолітнього ОСОБА_6 у домі позивачів, на відпочинку у місті Гадячі, в Буковелі, на морі в Болгарії тощо.
Позивачі посилалися на те, що наведені обставини можуть підтвердити свідки.
Водночас з березня 2022 року відповідачка перешкоджає позивачам спілкуватися та зустрічтися з малолітнім ОСОБА_6 .
Позивачі намагалися врегулювати це у позасудовий спосіб, зокрема направляли на адресу відповідачки лист з проханням надати можливість спілкування та зустрічей з дитиною, але отримали категоричну відмову.
Зазначали, що малолітній ОСОБА_6 є їх єдиним рідним онуком (внучатим племінником) та спадкоємцем.
Вважають, що їх участь у спілкуванні та вихованні малолітнього ОСОБА_6 згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідатиме найкращим інтересам дитини.
З урахуванням наведеного, просили суд:
зобов`язати ОСОБА_3 не чинити перешкоди позивачам у спілкуванні з малолітнім ОСОБА_6 ;
визначити їм спосіб участі у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною, встановивши систематичні побачення та можливість вільного спілкування, а саме:
кожну другу неділю місяця з 11 год 00 хв до 16 год 00 хв та кожну четверту суботу з 14 год 00 хв до 17 год 00 хв неділі у своєму домі; можливо у присутності матері, якщо вона матиме бажання;
на наступний день або першу суботу / неділю після дня народження малолітнього ОСОБА_6 ; у день народження ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та ОСОБА_2 (21 грудня) у час доби та місці, визначеному за погодженням сторін;
у період літніх канікул протягом двох тижнів за місцем проживання позивачів під їхнім доглядом та вихованням;
у період зимових канікул протягом п`яти календарних днів за місцем проживання позивачів під їхнім доглядом та вихованням;
кожні вівторок та четвер тижня о 20 год 00 хв шляхом безперешкодного спілкування засобами телефонного зв`язку у вільний для дитини час.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення 
Київський районний суд м. Полтави рішенням від 30 вересня 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовив.
Рішення мотивовано тим, що ОСОБА_3 не є дочкою позивачки ОСОБА_1 та/або позивача ОСОБА_2 , відповідно, малолітній ОСОБА_6 не є онуком позивачів, не належить до кола їх родичів першого ступеня спорідненості.
Суд першої інстанції виснував, що ОСОБА_1 як двоюрідна баба малолітнього ОСОБА_6 та позивач ОСОБА_2 як особа, з якою ОСОБА_1 перебуває в шлюбі, відповідно до положень статті 2 Сімейного кодексу України (далі - СК України) не є суб`єктами, права яких підлягають судовому захисту в порядку, визначеному статтею 257 СК України.
Крім того, місцевий суд зазначив, що між сторонами склалися неприязні стосунки, тому твердження ОСОБА_3 про те, що на цей час спілкування позивачів з малолітнім ОСОБА_6 може негативно вплинути на розвиток дитини, є обґрунтованим.
Полтавський апеляційний суд постановою від 28 січня 2026 року рішення Київського районного суду м. Полтави від 30 вересня 2025 року залишив без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду про те, що згідно з національним законодавством позивачі не належать до кола осіб, чиї права та обов`язки стосовно дитини відповідачки підлягають захисту в порядку, передбаченому сімейним законодавством, тому аналогія права чи закону не застосовується.
Апеляційний суд, відхиляючи доводи апеляційної скарги позивачів щодо незастосування місцевим судом практики ЄСПЛ, зазначив, що у межах розгляду цієї справи позивачі не довели належними, допустимими і достатніми доказами те, що між ними і дитиною існував (є) тісний зв`язок, необхідний і корисний для нормального розвитку дитини, проте мати всупереч інтересам дитини вчиняє дії на припинення контактів (спілкування) позивачів із дитиною.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
Позивачі, в інтересах яких діє адвокатка Бабур О. П., просять скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявники посилаються на:
пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, про те, що тлумачення норм матеріального права у поєднанні з практикою ЄСПЛ дають підстави для висновку, що у разі спричинення їм перешкод баба / дід мають право на спілкування і участь у житті онука / онуки з урахуванням найкращих інтересів дитини та балансу інтересів сторін (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12 квітня 2021 року у справі № 638/12278/15, постанова Верховного Суду від 19 травня 2022 року у справі № 607/9336/20);
пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме сімейних відносинах між двоюрідною бабою та її двоюрідним онуком. 
Касаційну скаргу обґрунтовано тим, що суди:
проігнорували найкращі інтереси дитини, зокрема необхідність збереження сімейних зв`язків у безпечному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним;
не урахували положень Закону України «Про охорону дитинства», Конвенції про права дитини, Міжнародної конвенції про контакт з дітьми у частині того, що їх положення захищають право дітей контактувати не лише з обома батьками, а й з іншими особами (родичами), які мають сімейні зв`язки з дітьми, та стосовно важливості для таких інших осіб зберігати контакт з дітьми з урахуванням найвищих інтересів дитини;
не застосували норми СК України на підставі аналогії закону, норми міжнародного права та практику ЄСПЛ у частині необхідності урахування найкращих інтересів дитини та формально послались на неможливість застосування у цій справі під час вирішення спору про визначення участі родича другого ступеня спорідненості у вихованні дитини висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах стосовно побачень баби та онука, тітки та племінника;
не взяли до уваги, що ОСОБА_1 є рідною тіткою відповідачки та єдиною родичкою по лінії ОСОБА_3 , у якої інших родичів немає, а двоюрідний онук ОСОБА_6 , є єдиним внучатим племінником та спадкоємцем позивачів, які спілкувалися з ним з народження до досягнення шестирічного віку.
Доводи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу, надісланому до Верховного Суду 30 березня 2026 року, відповідачка виклала заперечення на доводи касаційної скарги, які вважає необґрунтованими та безпідставними, просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Рух справи у суді касаційної інстанції
25 лютого 2026 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокатка Бабур О. П., на рішення Київського районного суду м. Полтави від 30 вересня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 28 січня 2026 року.
Верховний Суд ухвалою від 27 лютого 2026 року відкрив касаційне провадження та витребував матеріали справи.
У березні 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.
На підставі розпорядження виконувача обов`язків заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 24 березня 2026 року № 277/0/226-26 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 березня 2026 року справу призначено судді-доповідачеві Фаловській І. М., судді, які входять до складу колегії: Карпенко С. О., Мартєв С. Ю.
Верховний Суд ухвалою від 25 березня 2026 року призначив справу до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Фактичні обставини справи, що встановили суди
ОСОБА_3 є племінницею позивачки ОСОБА_1 та матір`ю малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з нею.
Батьком малолітнього ОСОБА_6 є ОСОБА_7 .
Октябрський районний суд м. Полтави заочним рішенням від 13 жовтня 2021 року у справі № 552/4123/21, яке набрало законної сили, розірвав шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 .
Згідно з розпорядженням голови Гадяцької районної державної адміністрації від 20 квітня 2005 року № 189 ОСОБА_1 призначено опікуном ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . На опікуна покладено обов`язки зі створення неповнолітній ОСОБА_3 необхідних соціальних умов і забезпечення її доглядом і лікуванням.
Станом на час розгляду справи ОСОБА_3 досягла повноліття, опіку припинено.
Існування контактів позивачів з дитиною до березня 2022 року сторони не заперечують.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані рішення місцевого суду та постанова суду апеляційної інстанції не відповідають повною мірою.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
У статті 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У частині першій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Приватноправовими нормами визначено обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права / інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
У справі, що переглядається, встановлено, що позивачка є двоюрідною бабою малолітнього ОСОБА_6 , позивач є чоловіком позивачки. 
Звертаючись з позовом про встановлення графіка побачень з дитиною, позивачі посилались на те, що у них склалися сталі сімейні зв`язки з відповідачкою, яка є племінницею позивачки, оскільки до повноліття останньої ОСОБА_1 як рідна тітка була призначена її опікуном і відповідачка проживала в сім`ї позивачів, називала їх батьками.
Надалі після припинення опіки з настанням повноліття відповідачки сторони перебували у родинних стосунках. 
Позивачі виховували відповідачку до досягнення нею повноліття і після народження онука тривалий час продовжували сімейні стосунки, включаючи спільний виїзд усією сім`єю до Польщі під час війни.
З народженням у ОСОБА_3 дитини позивачі постійно бачились з малолітнім ОСОБА_6 , контактували, відповідачка давала їм можливість проводити час з дитиною у домі позивачів у місті Гадячі, у подорожах (курорти Буковеля, Болгарії), на підтвердження чого до місцевого суду було подано фото- та відеодокази, а надалі в судовому засіданні допитано свідків, про виклик яких клопотали позивачі.
Водночас з березня 2022 року стосунки між сторонами погіршилися, тому відповідачка перешкоджає будь-якому спілкуванню та побаченням дитини з позивачами.
Позивачі вважають, що такі перешкоди здійснюються відповідачкою не в інтересах дитини, порушують її право на підтримання сімейних родинних контактів у розумінні статті 8 Конвенції, положень Конвенції про права дитини та практики ЄСПЛ.
Крім того, вважають, що між ними та дитиною були сформовані сімейні зв`язки, які відповідачка порушила і які підлягають захисту відповідно до норм національного та міжнародного права. 
Відмовивши у задоволенні позову, суди керувались тим, що СК України не регулює сімейні відносини між двоюрідними братами та сестрами, тіткою, дядьком та племінницею, племінником і між іншими родичами за походженням, тоді як позивачка належить до категорії інших родичів за походженням, а позивач як її чоловік не є родичем дитини.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, зазначивши про неприязні стосунки між сторонами, послався на те, що норми СК України не застосовні до спірних правовідносин, а норми ЦК України передбачають договірний спосіб вирішення цього питання.
Місцевий суд звернув увагу, що позивачі не позбавлені можливості самостійно за взаємною згодою і у позасудовому порядку спілкуватись з малолітнім ОСОБА_6 виключно зі згоди його матері, поважаючи право батьків дитини на визначення кола осіб, з якими має спілкуватися їх дитина.
Верховний Суд з наведеними висновками судів не погоджується з огляду на таке.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
У Законі України «Про охорону дитинства» визначено, що держава гарантує дитині право на контакт, а саме реалізацію матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини.
У частинах першій, другій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до частини першої статті 27 Конвенції про права дитини Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Згідно із частинами восьмою, дев`ятою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. 
Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина сьома статті 7 СК України).
Наразі існує широкий консенсус, зокрема у міжнародному праві, щодо того, що в усіх рішеннях щодо дітей мають переважати їхні найкращі інтереси. У справах, які стосуються вилучення дітей із сім`ї та обмеження права на спілкування, інтереси дитини мають переважати над будь-якими іншими міркуваннями (рішення ЄСПЛ у справі «Strand Lobben and Others v. Norway» [GC], заява № 37283/13, пункт 204, 10 вересня 2019 року).
Право на повагу до сімейного життя, гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, охоплює щонайменше зв`язки між близькими родичами, однак не виключає захисту тих сімейних зв`язків, які виникають у дитини з іншими родичами.
Стаття 8 Конвенції у разі встановлення наявності сімейного зв`язку покладає на державу позитивні зобов`язання, які випливають із необхідності забезпечити ефективну повагу до сімейного життя.
Тобто для захисту права на повагу до сімейного життя, яке включає, зокрема, право на контакт з дитиною, участь у її житті, інші родичі мають довести наявність сімейного зв`язку для висновку про необхідність захисту їх права на спілкування з дитиною.
ЄСПЛ зауважив, що найкращі інтереси дитини вимагають збереження зв`язків із сім`єю, за винятком випадків, коли остання є особливо негідною. Адже розрив цього зв`язку означає позбавлення дитини її коріння. Тому лише насправді виняткові обставини можуть, як правило, виправдати повний розрив сімейного зв`язку. Водночас має бути зроблено все можливе для збереження особистих стосунків і, за можливості, для «відновлення» сім`ї в належний час (рішення ЄСПЛ у справі «NevesCaratao Pintov. Portugal», заява № 28443/19, пункт 111, 13 липня 2021 року).
«Сімейне життя» згідно зі статтею 8 Конвенції не обмежується шлюбними стосунками та може охоплювати інші фактичні сімейні зв`язки. Існування або відсутність «сімейного життя» для цілей статті 8 є, по суті, питанням факту, яке залежить від реального існування на практиці тісних особистих зв`язків. Хоча, як правило, спільне проживання може бути вимогою для таких стосунків, водночас інші фактори також можуть слугувати демонстрацією того, що стосунки мають достатню сталість для створення фактичних сімейних зв`язків (рішення ЄСПЛ у справах «Paradiso and Campanelli v. Italy» [GC], заява № 25358/12, пункт 140, 24 січня 2017 року; «X and Others v. Austria» [GC], заява № 19010/07, пункти 95, 96, ЄСПЛ 2013; «Vinskovsky v. the Czech Republic», заява № 59252/19, пункт 40, 05 вересня 2023 року; «Kyrian v. The Czech Republic», заява № 15956/23, пункт 43, 06 листопада 2025 року).
Так, у справі «Лазоріва проти України» ЄСПЛ посилався на те, що наявність сімейних стосунків або зв`язків тітки з її племінником має бути підтверджена достатніми або переконливими доводами (у рішеннях у справах «Moretti and Benedetti v. Italy», заява № 16318/07, пункти 49, 50, від 27 квітня 2010 року; «Harroudj v. France», заява № 43631/09, пункт 46, від 04 жовтня 2012 року; ухвалі щодо прийнятності у справі «Zampieri v. Italie», заява № 58194/00, від 03 червня 2004 року Комісія та ЄСПЛ відповідно визнали численні контакти між заявниками та дітьми їхніх братів і сестер, а також те, що вони провели разом велику кількість вихідних днів та частину шкільних канікул, основними підставами для висновку про наявність родинних зв`язків між ними) (заява № 6878/14, пункт 65, 17 квітня 2018 року).
Верховний Суд у постанові від 12 липня 2023 року у справі № 755/983/21 вирішував, зокрема, питання встановлення графіка спілкування іншого родича з дитиною, а саме тітки з її племінником, опікун якого чинив їй перешкоди в участі у житті дитини.
У вказаній справі Верховний Суд, погодившись з висновками судів про встановлення тітці графіка спілкування та зустрічей з племінником, виснував, що «відповідне право про контакт з дитиною передбачено й іншим родичам дитини, до яких може відноситися й тітка, що зазначено у статті 1 Закону України «Про охорону дитинства», статті 2 Конвенції про контакт з дітьми від 15 травня 2003 року, ратифікованої Україною 20 вересня 2006 року».
Отже, іншому родичу дитини, який належить до переліку осіб, зазначених у частині четвертій статті 2 СК України (сімейні відносини яких з дитиною їх родичів не врегульовано цим Кодексом) і довів наявність сімейних зв`язків з дитиною, гарантується захист у судовому порядку його права на відновлення цих сімейних зв`язків з урахуванням забезпечення найкращих інтересів дитини та думки дитини, здатної її висловлювати, на підставі положень Конституції України (принцип верховенства права, стаття 8), Конвенції (стаття 8), Конвенції про права дитини, Закону України «Про охорону дитинства».
З урахуванням наведеного у справі, що переглядається, першочергово підлягало вирішенню питання про наявність між позивачкою як іншою родичкою (разом з її чоловіком, що є позивачем у цій справі) і малолітньою дитиною таких сімейних зв`язків у минулому (до створення перешкод у спілкуванні як підстави для звернення до суду). А у разі підтвердження їх наявності та подальшого розірвання цих зв`язків з ініціативи відповідачки суди мали, керуючись найкращими інтересами дитини, вирішити питання про доцільність / недоцільність збереження таких зв`язків між позивачкою і дитиною, урахувати думку дитини та баланс інтересів сторін.
Водночас суд першої інстанції у справі, що переглядається, відмовляючи у позові, фактично керувався тим, що спірні правовідносини не регулюються СК України. 
Належно не перевірив доводів позивачів, викладених у позовній заяві, не дослідив та не оцінив доказів, наданих позивачами на підтвердження існування сімейних зв`язків з малолітнім ОСОБА_6 
Не надав належної правової оцінки висновку Київської районної в місті Полтаві ради як органу опіки і піклування.
Висновки орану опіки і піклування у таких справах містять відомості про факти, на основі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного розгляду та вирішення справи, рекомендацію органу про те, як необхідно з точки зору державного інтересу (захист прав та інтересів дітей) вирішити справу, та, безумовно, мають велике значення для ухвалення судом законного, обґрунтованого та справедливого рішення (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 523/19706/19).
Як убачається із висновку Київської районної в місті Полтаві ради як органу опіки і піклування, він містить посилання на рішення комісії з питань захисту прав дитини від 15 липня 2025 року, яке відсутнє в матеріалах справи, відповідно до якого було проведено опитування дитини.
Верховний Суд зазначає, що дитині гарантується право бути почутою та брати участь в ухваленні рішень у провадженні з сімейного питання, що безпосередньо її стосується, і це підтверджено, зокрема, низкою міжнародних правових інструментів, а саме статтею 12 Конвенції про права дитини, статтями 3 і 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей Ради Європи, Рекомендацією Cm/Rec(2012)2 Комітету Міністрів Ради Європи, а також статтею 24 параграфу 1 Хартії основоположних прав Європейського Союзу.
Місцевий суд не вирішив питання щодо можливості з`ясування думки дитини (на час розгляду справи в суді першої інстанції малолітньому ОСОБА_6 виповнилося дев`ять років) ні безпосередньо в судовому засіданні, ні шляхом дослідження і оцінки висновку органу опіки і піклування та комісії з питань захисту прав дитини, з якого вбачається, що проводилося опитування дитини.
Місцевий суд ухвалив рішення без належного обґрунтування дотримання найкращих інтересів малолітнього ОСОБА_6 та оцінки пропорційності втручання в його життя близьких родичів зі сторони матері з урахуванням посилань позивачки на негативні наслідки розірвання відповідачкою налагоджених контактів заявниці з дитиною та відсутності встановлених фактів негативного впливу позивачки на розвиток дитини чи шкоди інтересам дитини, на наявність яких посилалась відповідачка. 
Не урахував, що наявність неприязних стосунків між сторонами не може свідчити про відсутність підстав для захисту прав позивачів, у разі їх порушення, оскільки переважно саме конфліктні стосунки між батьками (опікунами, усиновлювачами, іншими родичами) і є причиною існування таких спорів, проте самі собою не можуть підтверджувати, що контакти позивачки з дитиною не відповідають найкращим інтересам малолітнього ОСОБА_6 .
У апеляційній скарзі сторона позивачів посилалась на порушення норм процесуального права під час розгляду справи в суді першої інстанції та необґрунтованість рішення, зокрема його невідповідність положенням Конвенції, Конвенції про права дитини та практиці ЄСПЛ. 
ЄСПЛ у рішенні від 19 квітня 1993 року у справі «Kraska v. Switzerland» (заява № 13942/88) зауважив, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. До того ж такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.
Отже, чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень, важливими аспектами права на справедливий суд. У судових рішеннях мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Водночас апеляційний суд, перевіряючи доводи апеляційної скарги сторони позивачів та погодившись із висновками місцевого суду:
не розглянув загальну ситуацію, що склалася між сторонами у цій справі у такій чутливій сфері правовідносин, з урахуванням доказів на підтвердження існування контактів позивачів з дитиною до 2022 року, не взяв до уваги всі відповідні інтереси сторін та не оцінив їх баланс відповідно до статті 8 Конвенції, положень Конвенції про права дитини та практики ЄСПЛ;
поряд із висновками про відсутність правового регулювання спірних відносин нормами СК України формально погодився з місцевим судом, що позивачі не довели існування сімейних зв`язків за відсутності у мотивувальній частині рішень судів першої та апеляційної інстанцій будь-яких висновків про дослідження та належну оцінку доказів, наданих стороною позивачів у справі, що не може вважатися таким, що відповідає положенням статті 263 ЦПК України про законність і обґрунтованість судового рішення.
Отже, доводи касаційної скарги про те, що суди не урахували норм національного та міжнародного права, практики ЄСПЛ, які ураховані у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12 квітня 2021 року у справі № 638/12278/15 та постанові Верховного Суду від 19 травня 2022 року у справі № 607/9336/20 та які мають бути враховані у такій категорії справ за позовом іншого родича дитини, зазначеного в частині четвертій статті 2 СК України, частково підтвердилися. 
З огляду на наведене оскаржувані судові рішення у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 не відповідають вимогам статей 263-265 ЦПК України та підлягають скасуванню, а справа в цій частині - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.
Оскільки справа направляється на новий розгляд до суду першої інстанції у зв`язку із невстановленням фактичних обставин справи, що свідчить про передчасність висновків судів про відмову у задоволенні позову, формування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме сімейних відносинах між двоюрідною бабою та її двоюрідним онуком, є недоцільним.
Водночас, колегія суддів наголошує на необхідності встановлення обставини того, чи існували особисті тісні контакти між позивачами та дитиною у розумінні статті 8 Конвенції, які б демонстрували достатню сталість для створення сімейних зв`язків між ними.
Так, у разі встановлення такої обставини завдання суду полягає у тому, щоб визначити, зокрема у світлі Конвенції, чи буде дотримано справедливого балансу між конкуруючими інтересами позивачів, батьків та дитини під час вирішення судом питання про доцільність відновлення / продовження спілкування позивачів з дитиною, враховуючи не лише право позивачів на повагу до приватного та сімейного життя, але й найкращі інтереси та права дитини згідно зі статтею 8 Конвенції, які повинні бути першочерговими.
Подібний підхід застосовано ЄСПЛ у справах «Callamand v. France», заява № 2338/20, пункти 33-37, 07 квітня 2022 року, «Kyrian v. The Czech Republic», заява № 15956/23, пункт 49, 06 листопада 2025 року)
Висновки Верховного Суду за результатом розгляду касаційної скарги
Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).
З огляду на викладене наявні підстави для скасування оскаржуваних судових рішень із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки за результатами касаційного перегляду судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокатка Бабур Олеся Петрівна, задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Полтави від 30 вересня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 28 січня 2026 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді І. М. Фаловська
В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
С. Ю. Мартєв
О. М. Ситнік