ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2026 року	Львів	Справа № 260/6504/24 пров. № А/857/4961/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 

головуючого-судді Кузьмича С. М.,
суддів Курильця А. Р., Мікули О. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2025 року (постановлену головуючим – суддею Калинич Я.М. у м. Ужгороді) про залишення заяви без розгляду у справі № 260/6504/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 21.02.2025 адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії – задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №894 від 10.10.2024р. «Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації» в частині призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації. В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено. Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області ІНФОРМАЦІЯ_1 за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати з оплати судового збору у розмірі 605,60 грн. 
29.09.2025 Восьмим апеляційним адміністративним судом рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 21.02.2025 у справі №260/6504/24 залишено без змін.
01.12.2025 на адресу суду першої інстанції надійшла заява позивача про ухвалення додаткового рішення у даній справі щодо відшкодування за рахунок відповідача понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 109500 грн.
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 04.12.2025 заяву ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії - залишено без розгляду.
Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що заява про вирішення питання щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, які позивач поніс у зв`язку з розглядом справи, а також докази на їх підтвердження не були подані в межах строку, встановленого ч. 7 ст. 139 КАС України.
Вказану ухвалу в апеляційному порядку оскаржив позивач, у апеляційні скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з неправильним застосуванням норм процесуального права, просить ухвалу скасувати та направити заяву про ухвалення додаткового судового рішення щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Зокрема в апеляційній скарзі зазначає, що судом не враховано, що 21.01.2025, тобто під час розгляду справи по суті та до ухвалення рішення судом першої інстанції, позивачем було подано клопотання про приєднання (долучення) до матеріалів справи доказів понесених судових витрат, а саме: договору про надання правничої допомоги від 09.10.2024 №06/75; акту №1 здачі-приймання наданих послуг від 15.01.2025. Таким чином, твердження суду про незвернення позивача із заявами такого змісту та неподання документів на підтвердження понесених витрат не відповідають дійсності.
Відповідач надав суду відзив на апеляційну скаргу, у якому він заперечив щодо її доводів та просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Враховуючи те, що клопотання від учасників справи про розгляд справи за їх участю відсутні та положення ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів. 
Дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
За текстом п. 1 ч. 1 ст. 132 КАС України витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Відповідно до ч. 3 ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
За ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з абзацом 1 частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Разом з цим, за приписами ч. 3 ст. 143 КАС України якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. У цьому випадку суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу (ч. 5 цієї статті).
З аналізу наведених норм процесуального закону вбачається, що витрати на професійну правничу допомогу належать до судових витрат, що, однак, не зумовлює висновку про їх обов`язкову наявність у кожній справі.
За загальним правилом, питання про стягнення таких витрат має вирішуватися судом одночасно із задоволенням позову такої сторони у рішенні, постанові або ухвалі. Разом з тим, суд може розглянути це питання і після вирішення справи, але лише за наявності визначених законом передумов: неможливості подати докази розміру понесених витрат внаслідок поважних причин з подачею відповідної заяви «про це» до закінчення судових дебатів.
Певної форми відповідної заяви та вимог до її змісту законом не передбачено, отже, така заява може бути письмовою або усною (під час фіксування судового засідання технічними засобами).
Вирішуючи питання темпоральних меж подання заяви про стягнення витрат на правову допомогу, а також доказів на підтвердження їх фактичного понесення та розміру, колегія суддів об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі № 340/2823/21 зауважила, що вказівка у ч. 7 ст. 139, ч. 3 ст. 143 КАС України на судові дебати, до закінчення яких сторона може заявити суду прохання (вимогу, клопотання) про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, потрібно розуміти не як єдино можливу стадію розгляду справи по суті, на якій дозволяється повідомити суду про цю обставину. Це є останній етап - перед виходом суду до нарадчої кімнати для ухвалення судового рішення за наслідками розгляду справи - для того, щоб сторона могла заявити про необхідність подати докази на підтвердження розміру понесених витрат, які підлягають розподілу за наслідками розгляду справи.
Проте підстави для розподілу судових витрат, зокрема витрат на правничу допомогу, мають існувати до того, як справа буде розглянута по суті, і з цим пов`язується ухвалення додаткового рішення в цій частині.
Передбачена процесуальними нормами можливість подати суду протягом п`яти днів докази на підтвердження витрат на правничу допомогу з метою розподілу цих витрат й ухвалення з цього питання додаткового судового рішення є не способом заявити суду про необхідність вирішення цього питання (про яке сторона не висловлювалася раніше), а механізмом довести суду факт понесення цих витрат, як умову для їх розподілу.
Якщо ж до завершення розгляду сторона не заявила суду про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді, й, відповідно, не надала документів, які ці витрати підтверджують, суд у такому випадку не має підстав розподіляти ці витрати. Не виникне підстав для їх розподілу шляхом ухвалення додаткового судового рішення відповідно до ст. 252 КАС України й тоді, коли заява про розподіл витрат на правничу допомогу, як і докази, які ці витрати підтверджують, будуть подані суду вже після того, як цей суд розгляне справу й ухвалить відповідне рішення.
Виходячи з викладеного тлумачення статей 134 та 139 КАС України, колегія суддів зазначає, що умовою прийняття рішення щодо стягнення з відповідача на користь позивачки судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу є подання позивачем до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 26.07.2023 у справі № 160/16902/20.

Залишаючи заяву без розгляду суд першої інстанції дійшов висновку, що заява з доказами про підтвердження витрат на правову допомогу не були подані в межах строку, встановленого ст. 139 КАС України.

Разом з цим колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим з огляду на таке.

Згідно матеріалів справи позивачем двічі подавалась заява від 27.12.2024, вперше як сканований додаток до заяви від 06.01.2025, яка була сформована та подана до суду через систему «Електронний суд» та зареєстрована судом 07.01.2025 за вх. №431/25 (а.с. 110-113) та вдруге за допомогою засобів поштового зв`язку, яка зареєстрована судом 07.01.2025 за вх.№438/25 (а.с. 115-117) у якій позивач крім виконання ухвали суду від 23.12.2024 також повідомляв, що докази на підтвердження судових витрат в т.ч. витрат на правничу допомогу будуть подані протягом 5 днів з моменту прийняття рішення у справі.

Крім того, до клопотання про приєднання до матеріалів справи від 21.01.2025, яке було сформоване та подане до суду через систему «Електронний суд» та зареєстроване судом 22.01.2025 за вх. №1961/25, позивачем, зокрема, було додано докази понесених судових витрат, а саме копії: договору про надання правничої допомоги від 09.10.2024 №06/75 та акту №1 здачі-приймання наданих послуг від 15.01.2025 (а.с. 132-139).

Тобто, до прийняття вказаного рішення суду 21.02.2025, позивач подав заяву від 27.12.2024, яка надійшла до суду та зареєстрована 07.01.2025 про те, що докази понесення витрат на професійну правничу допомогу будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду та надано 22.01.2025 докази понесення таких витрат.

Відтак, підставними є доводи апелянта про своєчасність подання до суду заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та доказів на підтвердження понесення таких.

А тому, враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для залишення заяви позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу без розгляду, оскільки останнім в межах строку встановленого ст. 139 КАС України, подана відповідна заява та докази на підтвердження понесення таких. 

Відповідно до ст. 320 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує ухвалу суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, коли має місце неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність таких обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи чи питання.

Відтак, з врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи, оскільки винесена з порушенням норм процесуального права та з неповним з`ясуванням обставин справи, що мають значення для справи.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 250, 308, 311, 315, 320, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2025 року про залишення заяви без розгляду у справі № 260/6504/24 скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення. Порядок, строки та підстави подання касаційної скарги на рішення суду апеляційної інстанції визначено ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя	 	С. М. Кузьмич 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	О. І. Мікула