ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/872/25 Суддя (судді) першої інстанції: Сергій КУЛЬЧИЦЬКИЙ

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
Судді-доповідача: Ключковича В.Ю.
Суддів: Беспалова О.О., Грибан І.О.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Абсолют Фінанс» на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2025 року у справі за адміністративним позовом Національного банку України до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Абсолют Фінанс» про стягнення штрафу згідно з постановою №88 від 20 вересня 2017 року,
В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2017 року до Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся Національний банк України з адміністративним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Абсолют Фінанс», в якому просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Абсолют Фінанс" на користь Державного бюджету України штраф у сумі 3 764 768, 00, за порушення валютного законодавства згідно постанов про притягнення до відповідальності за порушення валютного законодавства № 83-110 від 20 вересня 2017 року.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідача притягнуто до відповідальності за порушення валютного законодавства у вигляді штрафу у розмірі 141 316,00 грн про що прийнято, зокрема Постанову №88 від 20 вересня 2017 року. Станом на дату подання позовної заяви відповідачем вказану постанову не виконано, суму штрафу не перераховано, тому позивач звернувся до суду з даним позовом.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2025 року адміністративний позов задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Абсолют Фінанс» на користь Державного бюджету України штраф у сумі 141 316,00 грн за порушення валютного законодавства згідно постанови про притягнення до відповідальності за порушення валютного законодавства № 88 від 20.09.2017.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу та просить прийняти до розгляду у справі № 580/872/25 докази: копію адвокатського запиту вих. №27/11-1 від 27.11.2025 р. та відповідь «Про направлення документів» №05-08.1-10/7453 від 13.09.2022; скасувати рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 13.11.2025 р. у адміністративній справі № 580/872/25, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову в повному обсязі; розгляд апеляційної скарги здійснювати за участі представника відповідача.
Ухвалами колегії Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2025 року та від 23 січня 2026 року відкрито апеляційне провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку письмового провадження.
6 січня 2026 року позивач подав відзив на апеляційну скаргу та просить апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Абсолют Фінанс» у справі № 580/872/25 залишити без задоволення; рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 13.11.2025 у справі № 580/872/25 залишити без змін.
Надаючи оцінку клопотанню апелянта про долучення нових доказів до матеріалів справи, судова колегія враховує наступне.
Відповідно до частини 4 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд також враховує, що згідно приписів статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1,4 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Таким чином, сторона самостійно визначає мотиви своїх заперечень проти позовних вимог та надає докази на їх обґрунтування. Як вбачається зі змісту спірних правовідносин, адміністративний позов подано у листопаді 2017 року та протягом строку розгляду справи відповідач не повідомляв суд про наявність у нього додаткових доказів, неможливість їх подання, та не заявляв клопотання про необхідність їх витребування судом.
Верховний Суд сформулював усталений правовий висновок про те, що єдиний винятковий випадок, коли можливе прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів із порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи. 
При цьому, відповідних обставин неможливості подання таких доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від позивача, останнім не наведено.
Верховний Суд у постанові від 10 вересня 2025 року у справі № 906/127/24 вказав про те, що відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. 
За таких обставин, колегія суддів відхиляє посилання апелянта на вищезазначені документи.
Щодо клопотання апелянта про розгляд справи в судовому засіданні, колегія суддів зазначає наступне.
Частинами першою та другою статті 12 КАС України передбачено, що адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).
Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
Виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах, зокрема, щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу (пункт 6 частини 4 статті 12 КАС України).
Пунктом 1 частини 1 статті 266-1 КАС України визначено, що правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо законності індивідуальних актів Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, про відкликання у банку банківської ліцензії та ліквідацію банку, про затвердження пропозиції Національного банку України про участь держави у виведенні неплатоспроможного банку з ринку.
У справі, що розглядається, відповідач оскаржує рішення про застосування штрафних санкцій, а отже спір не віднесено до тих, які розглядаються виключно за правилами загального провадження.
Як вбачається з поданого клопотання відповідача, в такому не наведено доводів, які б свідчили про те, що характер спірних правовідносин та предмет доказування вимагають проведення судового засідання або посилань на обставини, які можливо встановити лише у такий спосіб.
Колегія суддів зазначає, що розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін ніяким чином не обмежує процесуальні права учасників справи, а свої пояснення та докази у справі учасники справи мають можливість надати до суду за правилами, встановленими Кодексом адміністративного судочинства України.
Дослідивши клопотання відповідача, матеріали справи, предмет та підстави позову, склад учасників справи, висновки Верховного Суду у справі №120/18717/23 від 11.03.2025, колегія суддів дійшла висновку, що характер спірних правовідносин та предмет доказування не вимагають її розгляду в порядку загального позовного провадження, а тому у задоволенні зазначеного клопотання необхідно відмовити.
Керуючись частинами 1 та 2 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до фактичних обставин справи, постановою Національного банку України про притягнення до відповідальності за порушення валютного законодавства від 20 вересня 2017 року №88 за порушення статті 6 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», пункту 3 розділу 1, пункту 11 розділу ІІІ, пункту 1, розділу ІV Інструкції №502 в частині здійснення торгівлі іноземною валютою з порушенням порядку та умов торгівлі валютними цінностями на міжбанківському валютному ринку України, установлених Національним банком України, згідно із статтею 16 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», відповідно до пункту 2.3 розділу 2 Положення про валютний контроль, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 8 лютого 2000 року № 49 притягнуто Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Абсолют Фінанс» до відповідальності у вигляді штрафу у сумі 141 316,00 грн.
Вказану постанову було направлено на адресу відповідача та отримано ним 22 вересня 2017 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №0100809832613.
У зв`язку із тим, що на дату подання позовної заяви до суду (листопад 2017 року) ТОВ «Фінансова компанія Абсолют Фінанс» постанову про притягнення до відповідальності за порушення валютного законодавства від 20 вересня 2017 року не виконало та суму штрафу до Державного бюджету України не перерахувало, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виснував, що відповідачем не підтверджено належними доказами сплату штрафної санкції за постановою Національного банку України про притягнення до відповідальності за порушення валютного законодавства від 20 вересня 2017 року №88.
Відповідно до пункту 6 частини 2 статті 296 Кодексу адміністративного судочинства України у апеляційній скарзі зазначаються обґрунтування вимог особи, яка подала апеляційну скаргу, із зазначенням того, у чому полягає неправильність чи неповнота дослідження доказів і встановлення обставин у справі та (або) застосування норм права.
У своїй скарзі апелянт зазначив:
-в процесі судового пізнання в рамках справи №580/872/25 судом першої інстанції було допущено порушення статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, що є підставою для скасування рішення від 13 листопада 2025 року;
-Черкаський окружний адміністративний суд в порушення вимог пункту 2 частини 4 статті 246 Цивільно-процесуального кодексу України, у мотивувальній частині оскаржуваного рішення не зазначив мотиви відхилення доказів, поданих відповідачем та позивачем, які підтверджують погашення зобов`язань, та не надав мотивованої оцінки аргументам, наведеним відповідачем, щодо наявності об`єктивних підстав для відмови у задоволенні позовних вимог;
-платіжною інструкцією кредитового переказу коштів №84 від 14.07.2022 було здійснено перерахування 141 316,00 грн на рахунок ГУК у м. Києві/м. Київ/21081000, відкритий у Казначействі України; у призначенні платежу платіжної інструкції №84 відповідачем було допущено помилку у номері та даті постанови Національного банку України: замість Постанови №88 вказано №47, замість дати: 20.09.2017 вказано - 30.07.2018, при цьому, всі інші реквізити були зазначені вірно;
-фактична сплата відповідачем платежу до бюджету відбулася до дати відкриття провадження у справі №580/872/25 Черкаським окружним адміністративним судом, відсутні правові підстави для задоволення позову;
-апелянтом вірно заповнено обов`язкові поля «Призначення платежу» розрахункового документа, що відповідає п.1 розділу І Порядку №666 від 24.07.2015, а саме: усі службові коди, розділові знаки, код виду платежу, податковий номер платника вказані у чіткій відповідності до вказаного нормативно-правового акту; 
-обставини справи №580/872/25 слід досліджувати у взаємозв`язку зі спеціальними нормами права, які врегульовані Порядком заповнення реквізиту «Призначення платежу» розрахункових документів на переказ у разі плати (стягнення) податків, зборів, платежів на бюджетні рахунки та/або єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на небюджетні рахунки, а також на єдиний рахунок, затвердженим Наказом Міністерства фінансів України 24.07.2015 №666 (чинний на дату сплати платежу до бюджету), що не було здійснено Черкаським окружним адміністративним судом (не застосовано відповідну норму).
Надаючи оцінку таким доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до вимог статті 2 Закону України «Про Національний банк України», Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.
Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України "Про Національний банк України", Національний банк виконує такі функції, зокрема: здійснює банківське регулювання та нагляд на індивідуальній та консолідованій основі, здійснює відповідно до визначених спеціальним законом повноважень валютне регулювання, визначає порядок здійснення операцій в іноземній валюті, організовує і здійснює валютний контроль за банками та іншими фінансовими установами, які отримали ліцензію Національного банку на здійснення валютних операцій.
Згідно преамбули Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" № 15-93 від 19 лютого 1993 року (далі - Декрет), цей нормативно-правовий акт установлює режим здійснення валютних операцій на території України, визначає загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин. порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.
Відповідно до пункту 1 статті 13 Декрету, Національний банк України є головним органом валютного контролю, що здійснює контроль за виконанням правил регулювання валютних операцій на території України з усіх питань, не віднесених цим Декретом до компетенції інших державних органів.
Відповідно до пункту 1.3 Положення про порядок проведення виїзних, невиїзних (камеральних) перевірок щодо дотримання банками, іншими фінансовими установами, національним оператором поштового зв`язку вимог валютного законодавства України та перевірок пунктів обміну іноземної валюти на території України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 21.09.2007 № 338 (в редакції, чинній на період здійснення перевірки), перевірки банків і фінансових установ щодо дотримання ними вимог валютного законодавства України (далі - перевірки) проводять уповноважені працівники структурного підрозділу центрального апарату Національного банку, до компетенції якого належить здійснення валютного контролю за банками, фінансовими установами, з метою дотримання банками та фінансовими установами валютного законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку. До перевірок належать виїзні та невиїзні (камеральні) перевірки.
Відповідно до вимог статті 44 Закону України «Про Національний банк України», до компетенції Національного банку у сфері валютного регулювання та контролю належать:
1) видання нормативно-правових актів щодо ведення валютних операцій;
2) застосовування мір відповідальності до банків, юридичних та фізичних осіб (резидентів та нерезидентів) за порушення правил валютного регулювання і валютного контролю.
Відповідно до вимог статті 56 Закону України «Про Національний банк України», Національний банк видає нормативно-правові акти та розпорядчі акти. Національний банк видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб.
Таким чином, суб`єкти господарювання, в т.ч. відповідач, зобов`язані здійснювати свою діяльність в межах встановленого правового порядку, додержуючись вимог законодавства, в т.ч. своєчасно виконувати постанови Національного банку України щодо сплати штрафів за порушення валютного законодавства.
Згідно із пунктом 3.5 постанови Правління Національного банку України №49 від 08.02.2000 «Про затвердження Положення про валютний контроль», постанова, що складена за формою, наведеною в додатку 2 до цього Положення, і підписана однією з посадових осіб відповідно до вимог пункту 3.4 розділу 3 цього Положення, або рішення, що складене за формою, наведеною в додатку 3 до цього Положення, надсилається поштою з повідомленням про вручення порушнику, який протягом п`яти робочих днів після отримання постанови або рішення має перерахувати суму штрафу до Державного бюджету України. Структурний підрозділ центрального апарату Національного банку, до компетенції якого належить здійснення валютного контролю за банками, іншими фінансовими установами, національним оператором поштового зв`язку, надсилає постанову або рішення порушнику. Разом із постановою або рішенням надсилається супровідний лист на адресу порушника.
Відповідно до статті 16 Декрету санкції, передбачені цим пунктом, застосовуються Національним банком України та за його визначенням - підпорядкованими йому установами. Оскарження дій щодо накладення стягнень провадиться у судовому порядку. Суми стягнених штрафів спрямовуються до державного бюджету України.
У постанові від 16 червня 2022 року у справі № 640/10140/20 Верховний Суд зазначив, що під час прийняття судового рішення мають бути враховані не лише обставини і підстави, які спонукали позивача як суб`єкта владних повноважень звернутися до суду з позовом, але і ті, які існують на час ухвалення судового рішення.
Як вбачається з фактичних обставин справи, відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог та наголошує на тому, що платіжною інструкцією кредитового переказу коштів №84 сплатив штрафну санкцію у сумі 141 316,00 грн за порушення валютного законодавства згідно з Постановою Національного банку України №88 від 20 вересня 2017 року.
На підтвердження сплати штрафу на виконання постанови Національного банку України №88 від 20 вересня 2017 року відповідач долучив до матеріалів справи платіжну інструкцію, у якій зазначено призначення платежу: «Штрафні санкції за порушення валютного законодавства згідно Постанови НБУ №47 від 30 липня 2018 року». 
Апелянт наголошує на тому, що зміст такої платіжної інструкції містить описки у призначені платежу, проте усі інші реквізити зазначені вірно.
Так, відповідно до листа Головного управління ДПС у м. Києві від 21 березня 2024 року, на бюджетний рахунок за кодом класифікації бюджету 21-81000 «Пеня за порушення термінів розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності, за невиконання зобов`язань та штрафні санкції за порушення вимог валютного законодавства» надійшли кошти від платника податків ФК Абсолют Фінанс» як сплачені штрафні санкції за порушення валютного законодавства згідно постанов Національного банку України від 20 вересня 2017 року №№ 107, 108, 98, 97, 87, 90, 91, 96, 100, 102, 106, 92, 10.
Під першим номером у таблиці відображено платіж, здійснений на підставі платіжної інструкції кредитового переказу коштів №84 від 14 липня 2022 року на суму 141 316,00 грн з призначенням платежу: «Штрафна санкції за порушення валютного законодавства згідно Постанови НБУ №47 від 30 липня 2018 року».
У свою чергу, позивач не визнає належність такої сплати та наголошує на відсутності доказів сплати штрафу на виконання постанови Національного банку України № 88 від 20 вересня 2017 року.
Згідно з пунктом 54 статті 1 Закону України «Про платіжні послуги» від 30.06.2021 №1591-IX (далі - Закон № 1591-IX) платіжна інструкція - розпорядження ініціатора надавачу платіжних послуг щодо виконання платіжної операції.
Порядок розрахунків із застосуванням платіжних доручень визначений у главі 3 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженій постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 за №22 (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Інструкція).
Порядок виконання надавачами платіжних послуг кредитового переказу коштів визначений у розділі ІІ Інструкції про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг, затвердженій постановою Правління Національного банку України 29.07.2022 № 163 (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Інструкція №163).
Відповідно до пункту 37 розділу ІІ Інструкції №163 платіжна інструкція, оформлена платником в електронній або паперовій формі, повинна містити такі обов`язкові реквізити: 1) дату складання і номер; 2) унікальний ідентифікатор платника або найменування/прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності), код платника та номер його рахунку; 3) найменування надавача платіжних послуг платника; 4) суму цифрами та словами; 5) призначення платежу; 6) підпис(и) платника; 7) унікальний ідентифікатор отримувача або найменування/прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності), код отримувача та номер його рахунку; 8) найменування надавача платіжних послуг отримувача.
Платник заповнює обов`язкові реквізити платіжної інструкції, оформленої у паперовій формі, від руки/із застосуванням технічних засобів або надавач платіжних послуг платника за згодою платника заповнює платіжну інструкцію із застосуванням технічних засобів.
Правильність заповнення реквізитів платіжної інструкції надавачем платіжних послуг платника із застосуванням технічних засобів платник засвідчує власноручним/електронним підписом.
Наведене свідчить про те, що реквізит «Призначення платежу» є обов`язковим реквізитом платіжної інструкції.
Відповідно до пункту 38 розділу ІІ Інструкції №163 надавач платіжних послуг платника зобов`язаний отримати згоду платника на виконання кожної платіжної операції в порядку, визначеному договором між платником та надавачем платіжних послуг платника.
Платник заповнює реквізит «Призначення платежу» платіжної інструкції так, щоб надавати отримувачу коштів повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється платіжна операція. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України.
Надавач платіжних послуг платника перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність вимогам, викладеним у пункті 41 розділу II цієї Інструкції, лише за зовнішніми ознаками (пункт 41 розділу ІІ Інструкції №163).
Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що право визначати призначення платежу відповідно до чинного законодавства України належить виключно платнику - особі, що здійснює відповідний платіж. 
Відповідно до наданої позивачем платіжної інструкції № 84 від 14 липня 2022 року у призначенні платежу замість постанови Національного банку України № 88 від 20 вересня 2017 року, стягнення штрафу за якою є предметом розгляду даної справи, зазначено «Штрафні санкції за порушення валютного законодавства згідно Постанови НБУ № 47 від 30 липня 2018 року».
Відповідно до пункту 42 розділу ІІ Інструкції №163 платник має право відкликати платіжну інструкцію до моменту списання коштів з рахунку платника за умови погодження з надавачем платіжних послуг платника.
Порядок відкликання платіжної інструкції визначається договором між платником та надавачем платіжних послуг платника.
Відповідно до статті 45 Закону № 1591-IX платіжна інструкція може бути відкликана платником - під час дебетового або кредитового переказу до моменту списання коштів з рахунку платника, за умови погодження з надавачем платіжних послуг платника, а в разі ініціювання дебетового переказу - додатково, за умови погодження з отримувачем; платником - до настання дати валютування, за умови надання розпорядження про відкликання платіжної інструкції до кінця операційного часу, що передує даті валютування. Після списання коштів з рахунку платника або настання дати валютування платіжної інструкції для ініціатора настає момент безвідкличності платіжної інструкції. Платіжна інструкція може бути відкликана тільки в повній сумі. Надавач платіжних послуг платника не має права виконувати платіжну операцію, якщо платіжна інструкція відкликана відповідно до положень цієї статті. Для відкликання платіжної інструкції особа, яка відповідно до частини першої цієї статті має право на відкликання платіжної операції, надає надавачу платіжних послуг розпорядження за формою та в порядку, визначеними в договорі з надавачем платіжних послуг. З відкликанням платіжної інструкції одночасно відкликається згода платника на виконання платіжної операції (за наявності), а в разі відкликання згоди платника на виконання платіжної операції - платіжна інструкція.
Наведене вказує на те, що до списання грошових коштів з рахунку платник наділений правом змінити реквізит «Призначення платежу» шляхом відкликання платіжного доручення.
В момент зарахування суми платіжної операції на рахунок отримувача або видачі суми платіжної операції отримувачу в готівковій формі, платіжна операція вважається завершеною (частина 1 статті 49 Закону № 1591-IX).
Таким чином, з моменту перерахування грошових коштів на рахунок отримувача обов`язок банку з виконання платіжної інструкції платника вважається виконаним, та чинним законодавством не передбачено зміну реквізиту «Призначення платежу» після виконання платіжної інструкції.
Відповідно до листа Національного Банку України від 9 червня 2011 року №25-111/1438-7141 «Про заміну інформації у реквізиті «Призначення платежу», після списання коштів з рахунку платника питання щодо уточнення інформації, зазначеної у реквізиті «Призначення платежу», вирішується між сторонами без участі банку.
Таким чином, колегія суддів погоджує висновки суду першої інстанції в тій частині, що питання уточнення інформації, вказаної у реквізиті «Призначення платежу» виконаної платіжної інструкції залишилося не узгодженим між сторонами, що у свою чергу свідчить про відсутність належних доказів сплати штрафної санкції за постановою Національного банку України про притягнення до відповідальності за порушення валютного законодавства від 20 вересня 2017 року №88.
На підставі вищенаведеного у сукупності колегія суддів зауважує, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, тому не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Згідно з положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до вимог статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.
Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 195, 250, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-
П О С Т АН О В И В:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Абсолют Фінанс» залишити без задоволення.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2025 року у справі № 580/872/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту ухвалення та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень статті 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя доповідач: В.Ю. Ключкович

Судді: О.О. Беспалов 

І.О. Грибан