Справа №607/770/26
2/760/13328/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2026 року Солом`янський районний суд міста Києва у складі головуючої судді Сердюк Н.В., за участю секретаря Гержової С.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Орлик Людмила Анатоліївна, до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України, третя особа - Управління патрульної поліції в Тернопільській області Департаменту патрульної поліції, про відшкодування моральної шкоди, 

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції позивача.

До Солом`янського районного суду міста Києва Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області передана на розгляд за підсудністю позовна заява ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Орлик Людмила Анатоліївна, до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України, третя особа - Управління патрульної поліції в Тернопільській області Департаменту патрульної поліції, про відшкодування моральної шкоди.

Позивач просить стягнути з Державного бюджету України на його користь майнову шкоду у розмірі 605,60 грн , що складається з витрат на сплату судового збору за подання позову про скасування постанови у справі № 607/1061/25, витрати на професійну правничу допомогу, понесені у справі про адміністративне правопорушення про скасування постанови у справі № 607/1061/25 у розмірі 42 990,24 грн, завдану моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн., майнову шкоду (упущену вигоду) у розмірі 77 382,72 грн, що разом становить 220 978,72 грн.

Позов обґрунтований тим, що правовою підставою для його подання є встановлений рішенням Тернопільського міськрайонного суду у справі № 607/1061/25 факт протиправності дій працівників поліції, що згідно з частиною 4 статті 82 ЦПК України має преюдиціальне значення і не потребує повторного доказування. Оскільки незаконність зупинки та складання протоколу вже підтверджена судом, обов`язок держави відшкодувати завдану шкоду виникає на підставі статей 1173 та 1174 ЦК України незалежно від вини конкретних посадових осіб. 

Моральна шкода у розмірі 100 000 гривень обґрунтовується не лише самим фактом порушення процедури, а глибиною душевних страждань та істотним порушенням життєвих зв`язків. Зокрема, безпідставна зупинка тривалістю півтори години при мінусовій температурі призвела до того, що позивач не зміг вчасно прибути на поховання свого вчителя та наставника - Голови ради адвокатів Миколаївської області Антипченка В.К. Така втрата можливості останнього прощання є непоправною і завдала позивачу глибокої емоційної травми. Крім того, тривалий судовий розгляд, що тривав майже рік і супроводжувався дев`ятьма засіданнями, тримав позивача у стані постійної тривоги та психологічного напруження, що за усталеною практикою Верховного Суду є самостійним доказом моральної шкоди. Особливої ваги додає той факт, що позивач страждає на тяжку форму інсулінопотребуючого цукрового діабету. Надмірне хвилювання та стрес від протиправних дій поліцейських, які супроводжувалися зухвалою поведінкою, призвели до різкого погіршення стану здоров`я та подальших госпіталізацій до Інституту ендокринології та Інституту геронтології, що документально підтверджено відповідними медичними виписками. Прямий причинно-наслідковий зв`язок між незаконною зупинкою та декомпенсацією стану здоров`я є очевидним.

Щодо майнової шкоди у вигляді упущеної вигоди в сумі 77 382,72 гривні, то вона розрахована виходячи зі статусу позивача як практикуючого адвоката. Робочий час адвоката є товаром, і витрачання цього часу на виправлення помилок державних органів замість надання професійної допомоги клієнтам підлягає компенсації згідно зі статтею 22 ЦК України. Розрахунок базується на ринковій вартості адвокатської години та підтверджується договорами з іншими клієнтами, що демонструє звичайну ділову практику позивача. Також стягненню підлягають витрати на правничу допомогу в сумі 42 990,40 гривень та судовий збір, сплачений у попередній справі, оскільки ці витрати є прямими майновими збитками, яких позивач не зазнав би, якби представники поліції діяли в межах закону. З огляду на засади розумності та справедливості, заявлена ціна позову є повністю обґрунтованою та співмірною із завданими стражданнями та реальними збитками.

ІІ. Стислий виклад заперечень відповідачів.

Представником відповідача - Державної Казначейської служби України подано відзив на позовну заяву, в якому представник заперечував проти позовних вимог, просив відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування відзиву зазначив, що Державна казначейська служба України не є учасником спірних правовідносин, не вчиняла жодних протиправних дій щодо позивача та не є належним відповідачем у справі, оскільки у спорах про відшкодування шкоди держава бере участь через орган, чиїми діями таку шкоду було заподіяно, а саме - Департамент патрульної поліції. Сама по собі процедура безспірного списання коштів за рішенням суду, яку здійснює Казначейство, не робить його відповідальним за шкоду, завдану іншими суб`єктами владних повноважень. Крім того, відповідач наголошує на відсутності повного складу цивільного правопорушення, оскільки позивачем не доведено наявності реальної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між діями поліції та заявленими наслідками. Скасування постанови про адміністративне правопорушення у справі № 607/1061/25 свідчить лише про відсутність складу адмінпроступку в діях водія, проте автоматично не доводить незаконність дій поліцейських щодо складання такого протоколу та не є безумовною підставою для виплати компенсацій. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди в сумі 100 000 гривень, вони вважаються безпідставними та надмірними, оскільки позивач не надав належних доказів того, що негативні емоції досягли рівня глибокого страждання, а наявні медичні документи лише підтверджують хронічний характер захворювання, а не його пряме загострення саме через дії патрульних. Вимоги про стягнення майнової шкоди, що включають судовий збір та витрати на правничу допомогу за попередню адміністративну справу, також не підлягають задоволенню, оскільки ці витрати не є збитками в розумінні цивільного законодавства і мали бути вирішені судом у межах того провадження, де вони виникли. Розрахунок упущеної вигоди базується на припущеннях про можливі доходи, що суперечить засадам доказування, оскільки факт участі адвоката у судовому засіданні для захисту власних прав не може прирівнюватися до неможливості отримання доходу від професійної діяльності. З огляду на це, заявлені вимоги не відповідають принципам розумності та справедливості, а позов є необґрунтованим у повному обсязі.

Представник відповідача - Департаменту патрульної поліції надав відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти позовних вимог, просив відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування відзиву зазначив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві. Відповідач наголошує, що рішення Тернопільського міськрайонного суду від 26 листопада 2025 року у справі № 607/1061/25, яким було скасовано постанову про адміністративне правопорушення, не містить висновків про протиправність дій інспектора або самої постанови, а лише констатує факт закриття провадження. Таким чином, твердження позивача про неправомірність дій посадової особи є суто суб`єктивним припущенням, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення за відсутністю складу проступку не є автоматичним свідченням незаконності дій поліцейського у розумінні статей 1173, 1174 ЦК України. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди в сумі 100 000 гривень, відповідач зазначає, що позивач, будучи професійним адвокатом, постійно бере участь у судових процесах, тому підготовка документів та участь у засіданнях є його повсякденною професійною діяльністю і не може викликати надмірного психологічного навантаження чи страждань. При цьому причинно-наслідковий зв`язок між оскарженням постанови та погіршенням стану здоров`я позивача не доведений, а наявні медичні довідки свідчать лише про наявність хронічних захворювань. Крім того, розгляд попередньої справи відбувався в режимі відеоконференції, що виключало витрати часу та коштів на доїзд до суду, а затягування розгляду відбувалося, зокрема, через ініціативи самого позивача. Вимоги про стягнення упущеної вигоди у розмірі 77 382,72 грн відповідач вважає надуманими, оскільки позивачем не надано жодного договору про надання правничої допомоги або доказів того, що через участь у цій справі він був змушений відмовитися від іншої оплачуваної роботи. Також відповідач наголошує на неспівмірності витрат на правничу допомогу в сумі 42 990,24 грн, враховуючи малозначність справи та суму штрафу за оскаржуваною постановою (1190 грн). Відповідач вказує на відсутність усіх необхідних елементів деліктної відповідальності, а саме - протиправної поведінки та реальної шкоди, у зв`язку з чим у задоволенні позову просить відмовити повністю.

ІІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі.

05 березня 2026 року ухвалою суду відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою від 08 квітня 2026 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судове засідання сторона позивача, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Представник Державної казначейської служби України, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що є неналежним відповідачем по справі, позовні вимоги вважає безпідставними та просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Представник Департаменту патрульної поліції Дживра С.І. будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити у задоволенні позову та подальший розгляд справи здійснювати за відсутності представника Департаменту патрульної поліції.

Представник третьої особи - Управління патрульної поліції в Тернопільській області Департаменту патрульної поліції в судове засідання не з`явився, пояснень щодо позовної заяви не надав.

За приписами частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

IV. Фактичні обставини, встановлені судом.

Постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 3817661 від 08 січня 2025 року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 121-3 КУпАП за те, що він 04 січня 2025 року близько 15 год. 48 хв. на А/Д М - 09 Тернопіль - Львів - Рава - Руська 12 км керував транспортним засобом MERSEDES - BENZ, із забрудненим номерним знаком, що не дає чітко визначити символи на відстані 20 метрів, чим порушив п. 2.9 (в) Правил дорожнього руху України, та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 121-3 КУпАП.

Вказана обставина встановлена рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 листопада 2025 року у справі № 607/1061/25, яке набрало законної сили 09 грудня 2025 року.

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 листопада 2025 року у справі № 607/1061/25 постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 3817661 від 08 січня 2025 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності ч. 1 ст. 121-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1 190,00 грн, скасовано, а провадження у справі закрито.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 листопада 2025 року у справі № 607/1061/25 в апеляційному порядку не оскаржувалося та набрало законної сили 09 грудня 2025 року. 

Позивач зазначає, що внаслідок безпідставного притягнення до адміністративної відповідальності йому заподіяно майнову та моральну шкоду. Позивач оцінює таку шкоду у 220 978,72 грн., яка складається з: майнової шкоди у розмірі 605,60 грн, а саме витрати на сплату судового збору за подання позову про скасування постанови у справі № 607/1061/25, витрати на професійну правничу допомогу, понесені у справі про адміністративне правопорушення про скасування постанови у справі № 607/1061/25 у розмірі 42 990,24 грн,; моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн; майнової шкоди (упущеної вигоди) у розмірі 77 382,72 грн.

V. Норми права, які застосував суд.

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.15, ч.ч.1, 2 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

У відповідності до ч.ч.1-3 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. 

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені ст.1166 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ч. 1 ст. 1173 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша статті 1174 ЦК України).

V. Мотивована оцінка і висновки суду.

Щодо вимоги позивача про стягнення майнової шкоди у виді витрат на сплату судового збору за подання позову про скасування постанови у справі № 607/1061/25, витрати на професійну правничу допомогу, понесені у справі № 607/1061/25, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 1 та 3 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Статтею 143 КАС України передбачено, що Суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі. Якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, передбаченому частиною третьою цієї статті, суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

За змістом зазначених норм за своєю правовою природою судові витрати можуть бути відшкодовані виключно у спосіб, передбачений процесуальним законодавством і лише в тому процесі, в якому розглядалась справа.

Таким чином, судові витрати в адміністративній справі є процесуальними витратами, які стягуються у порядку, визначеному КАС України.

Ураховуючи викладене, витрати на сплату судового збору та на правничу допомогу, понесені позивачем під час розгляду справи № 607/1061/25, не є шкодою чи збитками у розумінні вимог статей 22, 1166, 1173-1175 ЦК України, не входять до складу ціни позову та не можуть стягуватися як матеріальні збитки чи шкода, оскільки є судовими витратами, що пов`язані з розглядом адміністративної справи в суді, і випливають із процесуальних, а не матеріально-правових відносин.

Отже, судові витрати не є тотожними заподіяній шкоді чи матеріальним збиткам та не набувають відповідних ознак унаслідок нереалізації права на їх відшкодування у передбаченому процесуальним законом порядку.

Таким чином, питання про розподіл судових витрат, понесених під час розгляду адміністративного позову у справі № 607/1061/25, повинно вирішуватися у встановленому процесуальним законом порядку судом, який ухвалив рішення у цій справі.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01 листопада 2021 року у справі № 331/247/21.

З огляду на викладене, вимоги позивача в цій частині є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Щодо вимог позивача про стягнення майнової шкоди у виді упущеної вигоди суд зазначає таке.

Збитками, відповідно до пункту 2 частини другої статті 22 ЦК України є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Тобто відшкодування упущеної вигоди - це захід цивільно-правової відповідальності, що застосовується з метою захисту порушених прав і полягає у відшкодуванні вартості майнових вигод, які сторона могла би отримати, якби суб`єктивне право не було б порушено.

Відшкодування упущеної вигоди передбачає необхідність встановлення певних обставин, а саме протиправних дій чи бездіяльності заподіювача шкоди та зв`язок цих протиправних дій чи бездіяльності заподіювача шкоди із самою шкодою.

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій та шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд погоджується з доводами відповідачів про те, що розрахунок упущеної вигоди базується на припущеннях про можливі доходи, оскільки факт участі адвоката у судовому засіданні для захисту власних прав не може прирівнюватися до неможливості отримання доходу від професійної діяльності.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження понесених збитків (договору про надання правничої допомоги або доказів того, що через участь у справі № 607/1061/25 він був змушений відмовитися від іншої оплачуваної роботи). 

Оскільки позивачем не доведено заподіяння йому майнової шкоди у виді упущеної вигоди у розмірі 77 382,72 грн., відсутні правові підстави для її відшкодування.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди суд зазначає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України). Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга статті 23 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).

Порушення прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine).

У справі № 335/6977/22 (провадження № 14-87цс24) Велика Палата Верховного Суду досліджувала питання, чи є факт складання протоколу про адміністративне правопорушення працівником патрульної поліції у разі подальшого закриття справи судом у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення підставою для відшкодування шкоди особі, стосовно якої складено протокол.

За результатом касаційного перегляду справи № 335/6977/22 (провадження № 14-87цс24) Велика Палата Верховного Суду прийняла постанову від 22 січня 2025 року, в якій зробила такі висновки про застосування норм права:

"Для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є наявність трьох елементів (умов): неправомірний характер дії (бездіяльності) цього органу (посадових або службових осіб), наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою. Водночас наявність вини посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою умовою такого виду відповідальності. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.

Встановлення протиправності у діях працівника патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення є обов`язковою умовою для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди.

Відповідність протоколу про адміністративне правопорушення (за формою чи змістом) вимогам закону, складення такого протоколу уповноваженою особою, а також правомірність інших дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення може бути встановлено судом у справі про адміністративне правопорушення.

У разі відповідності протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону та вчинення працівниками патрульної поліції під час складання протоколу всіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень факт закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який підтверджує протиправність дій патрульних поліцейських щодо складання такого протоколу.

При невстановленні під час розгляду справи про адміністративне правопорушення невідповідності дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції щодо складання протоколу, які мали наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення, дії патрульного поліцейського щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі подальшого закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення можуть бути підставою для відшкодування шкоди державою лише у тому випадку, якщо закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося через очевидну невідповідність протоколу вимогам закону або внаслідок інших протиправних дій працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, або які мають ознаки свавільності.".

Зі змісту рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 листопада 2025 року у справі № 607/1061/25 вбачається що судом були встановлені обставини порушення права позивача на отримання правової допомоги, оскільки участь адвокатки Орлик Л. А. не була забезпечена в ході розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Аналізуючи встановлені рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 26 листопада 2025 року у справі № 607/1061/25 обставини, суд приходить до висновку, що факт порушення права позивача на отримання правової допомоги під час складання постанови є прямим доказом протиправності дій працівників патрульної поліції. Оскільки участь адвокатки Орлик Л. А. не була забезпечена безпосередньо в ході розгляду справи про адміністративне правопорушення на місці зупинки, це свідчить про грубе порушення процесуальних норм та конституційних прав особи, що виходить за межі простої відсутності складу правопорушення і набуває ознак свавільності дій посадових осіб. Таким чином, встановлена судом незаконність процедури притягнення до відповідальності є тією обов`язковою умовою, що підтверджує протиправність поведінки відповідача у розумінні статті 1174 ЦК України. Це, у свою чергу, створює правові підстави для покладення на державу обов`язку відшкодувати завдану позивачу шкоду, оскільки порушення права на захист є фундаментальним недоліком, який неминуче призвів до необхідності захисту інтересів позивача в судовому порядку та понесення ним відповідних витрат і моральних страждань.

Разом із цим, з огляду на загальні засади доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і яким є розмір її відшкодування.

Виходячи з приписів законодавства про відшкодування шкоди, розмір відшкодування шкоди повинен визначатись з урахуванням вимог розумності та справедливості такого відшкодування. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Питання про розмір моральної шкоди повинне вирішуватись з врахуванням загальних обставин справи, і зокрема, з врахуванням таких аспектів як серйозності порушення, особисті обставини позивача та загальний контекст.

Так, у контексті серйозності порушення з матеріальної точки зору мова йде виключно про такі негативні наслідки для позивача, як емоційна травма через неможливість вчасно прибути на поховання свого наставника - Голови ради адвокатів Миколаївської області Антипченка В.К., стан постійної тривоги та психологічного напруження через тривалий судовий розгляд, погіршення стану здоров`я та подальших госпіталізацій через надмірне хвилювання та стрес від протиправних дій поліцейських. 

Щодо погіршення стану здоров`я суд погоджується з доводами відповідачів, що причинно-наслідковий зв`язок між оскарженням постанови та погіршенням стану здоров`я позивача не доведений, а надані позивачем виписки з медичної картки та консультаційні висновки спеціалістів свідчать лише про наявність хронічних захворювань.

Разом із цим, суд відхиляє доводи відповідачів про те, що професійний статус позивача як адвоката нівелює його душевні страждання, оскільки захист власних прав у статусі особи, щодо якої здійснюється державний примус, відрізняється від представництва інтересів клієнтів. Стан невизначеності та необхідність протягом тривалого часу доводити свою невинуватість у суді спричинили позивачу психологічне напруження. Оцінюючи глибину страждань, суд також враховує обставини незаконної зупинки, яка перешкодила вчасному прибуттю на значущу для позивача подію. Водночас, визначаючи розмір грошової компенсації, суд керується принципами розумності та справедливості, а також враховує характер правопорушення; незначний розмір адміністративного штрафу (1190 грн); відсутність істотних наслідків для позивача; відсутність доведених серйозних фізичних чи психічних страждань; тривалість розгляду справи та участь позивача у ній, і зазначає, що компенсація не повинна бути засобом збагачення, але має бути достатньою для моральної сатисфакції. З огляду на характер правопорушення та обсяг страждань позивача, суд вважає заявлену суму у 100 000 гривень надмірною та приходить до висновку про необхідність її часткового задоволення, що відповідатиме тяжкості заподіяних немайнових втрат.

Таким чином, оцінивши всі обставини справи, суд приходить до висновку, що справедливим та співмірним є визначення розміру моральної шкоди у сумі 4000,00 грн.

З приводу доводів відповідача, що Державна казначейська служба України не є учасником спірних правовідносин суд зазначає таке.

Враховуючи роз`яснення, викладенні у п.10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, стаття 9 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність»). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має залучити як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

У постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21) зазначено, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), вказано, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави Україна, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною.

Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, провадження № 14-515цс19).

З огляду на вищевикладене, суд відхиляє доводи відповідача щодо того, що Державна казначейська служба України не є учасником спірних правовідносин, та доходить наступних висновків. Оскільки боржником у зобов`язанні з відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу державної влади, є держава Україна як суб`єкт цивільних відносин, участь або незалучення ДКСУ чи її територіальних органів до участі у справі не впливає на правомірність визначення відповідачем саме держави. Відповідно до сталого правового висновку Великої Палати Верховного Суду, держава бере участь у справі через орган, діяннями якого заподіяно шкоду (у даному випадку - Департамент патрульної поліції), що є достатнім для представництва інтересів держави у суді. Функція ДКСУ у подібних спорах носить суто технічний характер і полягає у безпосередньому виконанні судового рішення шляхом списання коштів з відповідного рахунку державного бюджету, а не у самостійному несенні цивільної відповідальності. Таким чином, належним відповідачем у справі є держава Україна, а спосіб справляння (стягнення) коштів з Державного бюджету України через Казначейську службу є передбаченим законом механізмом реалізації відповідальності держави, що спростовує заперечення відповідачів у цій частині.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, та об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про задоволення позову частково.

VІ. Розподіл судових витрат.

Із матеріалів справи вбачається, що при подачі даного позову до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1768,00 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією № 8525-5594-7955-6892 від 13.01.2026 року.

У відповідності до частини 1 та частини 2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов задоволений частково, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача сплачений судовий збір, пропорційно до задоволених вимог в розмірі 32 грн., та, оскільки права позивача були порушені саме Департаментом патрульної поліції, судовий збір підлягає стягненню саме з цього органу.

Керуючись статтями 12, 13, 76 - 81, 141, 258, 259, 263 - 265, 268 ЦПК України, суд-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Орлик Людмила Анатоліївна, до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України, третя особа - Управління патрульної поліції в Тернопільській області Департаменту патрульної поліції, про відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 4 000 (чотири тисячі) гривень 00 копійок.

В іншій частині позовних вимог у задоволенні відмовити .

Стягнути з Департаменту патрульної поліції за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 32 (тридцять дві) гривні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Згідно з частиною п`ятою статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 21.04.2026.

Сторони можуть отримати інформацію щодо даної справи за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України або в підсистемі "Електронний суд".

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Представник позивача: Орлик Людмила Анатоліївна , адреса: 68003, Одеська область, м. Чорноморськ, РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: Департамент патрульної поліції, адреса: 03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, буд. 3, ЄДРПОУ 40108646.

Відповідач: Державна казначейська служба України, адреса: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6, ЄДРПОУ 37567646.

Третя особа: Управління патрульної поліції в Тернопільській області Департаменту патрульної поліції, адреса: 46004, м. Тернопіль, вул. Котляревського, 24, ЄДРПОУ 40108720

Головуюча суддя          Н.В. Сердюк