ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
8-й під`їзд, ІНФОРМАЦІЯ_1 , майдан Свободи, 5, м. Харків, 61022 
тел. приймальня (057) 705-14-14, тел. канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41 
_______________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" березня 2026 р.	 	Справа № 922/4363/25	

ІНФОРМАЦІЯ_2 у складі:
судді ОСОБА_1 
при секретарі судового засідання ОСОБА_2 

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу 
за позовом 	ІНФОРМАЦІЯ_3 (адреса: АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) 	
до 	1) ІНФОРМАЦІЯ_4 (адреса: АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ); 2) ІНФОРМАЦІЯ_5 (адреса: АДРЕСА_3 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ); 3) Товариства з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_6 " (адреса: АДРЕСА_4 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ); 	
про 	визнання недійсним договору та повернення майна 	
за участю представників сторін:
прокурор - ОСОБА_3 (службове посвідчення № 081737 від 11.08.2025);
першого відповідача - не з`явився;
другого відповідача - не з`явився;
третього відповідача - ОСОБА_4 (ордер № 1311567 вд 09.12.2025); 

ВСТАНОВИВ:

Слобідська окружна прокуратура міста Харкова (далі - прокурор) звернулась до ІНФОРМАЦІЯ_7 з позовною заявою до 1) ІНФОРМАЦІЯ_4 (далі – перший відповідач) 2) ІНФОРМАЦІЯ_5 (далі – другий відповідач) та 3) Товариства з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_6 " (далі – третій відповідач), в якій просить суд:
1) визнати поважною причину пропуску строку на звернення до суду та поновити його.
2) прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі.
3) визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень № 4944-В-С від 21.12.2012, укладений між ІНФОРМАЦІЯ_5 та Товариством з обмеженою відповідальністю підприємством " ІНФОРМАЦІЯ_6 " (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 і зареєстрований в реєстрі за № 3726;
4) зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю підприємство " ІНФОРМАЦІЯ_6 " (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) повернути ІНФОРМАЦІЯ_8 в особі ІНФОРМАЦІЯ_4 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 38219863101 – нежитлові приміщення 2-го поверху № 21-:-32 в нежитловій будівлі літ. “В-2”, загальною площею 137,9 кв. м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_5 , а ІНФОРМАЦІЯ_9 - прийняти у власність зазначені приміщення.

Заявлений позов обґрунтовано прокурором з посиланням на те, що на підставі п. 31 Рішення 15 сесії ІНФОРМАЦІЯ_4 6 скликання від 25.04.2012 № 713/12 «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» ТОВ " ІНФОРМАЦІЯ_6 " надано дозвіл на приватизацію шляхом викупу попередньо орендованих останнім нежитлових приміщень, які він орендував на підставі договору оренди нежитлового приміщення № 1748 від 12.07.2007 укладеного між ІНФОРМАЦІЯ_5 та ТОВ " ІНФОРМАЦІЯ_6 ".
З огляду на викладене, 21.12.2012 між ІНФОРМАЦІЯ_5 та ТОВ " ІНФОРМАЦІЯ_6 " укладено договір купівлі-продажу № 4944-В-С, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 і зареєстрований в реєстрі за № 3726, на підставі якого шляхом викупу за 268 770 грн, без ПДВ, 322 524 грн з ПДВ, у власність ТОВ " ІНФОРМАЦІЯ_6 " перейшло все Майно, яке було орендовано на підставі договору оренди.
Однак, як стверджує прокурор, під час прийняття вказаного рішення ІНФОРМАЦІЯ_4 та в подальшому в процесі здійснення процедури відчуження об`єктів нерухомості та укладання спірного договору купівлі-продажу відповідачами були порушені вимоги Закону України "Про приватизацію державного майна", Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", що безпосередньо порушує права та інтереси територіальної громади м. Харкова. Зокрема прокурор зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_10 незаконно обрала спосіб приватизації оспорюваного майна шляхом викупу орендарем, при цьому відчуження об`єкту нерухомості здійснено без проведення аукціону або конкурсу, тобто з порушенням процедури, передбаченої Законом України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію), оскільки орендар – ТОВ " ІНФОРМАЦІЯ_6 " під час оренди спірного нежитлового приміщення не здійснювало відповідні поліпшення об`єкта оренди та при зверненні до ІНФОРМАЦІЯ_5 з відповідною заявою не надало документів які підтверджують таке поліпшення.
З огляду на викладене, прокурор вважає, що укладений між ІНФОРМАЦІЯ_5 та ТОВ " ІНФОРМАЦІЯ_6 " договір купівлі-продажу № 4944-В-С від 21.12.2012 підлягає визнанню недійсним, а ТОВ " ІНФОРМАЦІЯ_6 " має повернути ІНФОРМАЦІЯ_8 в особі ІНФОРМАЦІЯ_4 придбані за договором нежитлові приміщення.
Ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_7 від 08.12.2025 відкрито провадження у справі; постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 24.12.2025 о 14:20 год.; встановлено сторонам строк для подання заяв по суті спору.
Підготовче засідання відкладалось.

Ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_7 08.12.2025 відмовлено у задоволенні заяви ІНФОРМАЦІЯ_3 (вх. № 4363/25 від 05.12.2025) про вжиття заходів забезпечення позову.
Постановою ІНФОРМАЦІЯ_11 від 20.01.2026 по справі № 922/4363/25 Апеляційну скаргу Слобідської окружної прокуратури міста Харкова задоволено; ухвалу ІНФОРМАЦІЯ_7 від 08.12.2025 у справі №922/4363/25 скасовано; заяву Слобідської окружної прокуратури міста Харкова про забезпечення позову задоволено; вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони ІНФОРМАЦІЯ_12 , усім його структурним підрозділам та відділам, а також будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав, а саме: виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській та ІНФОРМАЦІЯ_13 та Севастополі державним адміністраціям, державним реєстраторам, нотаріусам тощо, вчиняти будь-які реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна - нежитлових приміщень 2-го поверху №21-:-32 в нежитловій будівлі літ. "В-2", загальною площею 137, 9кв.м (реєстраційний номер 38219863101), які розташовані за адресою: АДРЕСА_5 .

Ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_7 від 16.02.2026 в задоволенні клопотання ТОВ " ІНФОРМАЦІЯ_6 " (вх. № 2449/26 від 29.01.26) про зупинення провадження у справі відмовлено.

В процесі розгляду справи на стадії підготовчого провадження ТОВ " ІНФОРМАЦІЯ_6 " надало суду відзив на позовну заяву (вх. № 30197/25 від 24.12.25) в якому просить суд відмовити прокурору в задоволенні позову.
ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_6 » зазначає, що розцінює позов прокурора як грубе втручання у мирне володіння майном, що порушує базові права і свободи особи.
ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_6 » зазначає, що спірний договір купівлі-продажу від 21.12.2012 укладений на підставі чинного на той момент рішення органу місцевого самоврядування — ІНФОРМАЦІЯ_4 , прийнятого в межах її повноважень, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Законом України «Про приватизацію державного майна» (в редакції, чинній станом на 2012 рік). Вказане рішення не було визнане незаконним або скасоване у встановленому законом порядку, а відтак породило для сторін легітимні правові наслідки. При цьому, названий договір купівлі-продажу був нотаріально посвідчений та виконаний сторонами у повному обсязі, а право власності ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_6 » зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ще у 2013 році. Таким чином, право власності ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_6 » є законно набутим, а держава в особі органів місцевого самоврядування та органів державної реєстрації визнала і підтвердила це право. 
ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_6 » вважає безпідставними посилання прокурора на відсутність невід`ємних поліпшень як підставу для оспорювання приватизації, оскільки фактично це є спробою ретроспективної переоцінки правомірності дій органів влади через понад 13 років після завершення приватизації. Такий підхід, на думку ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_6 », суперечить принципу правової визначеності, який є складовою верховенства права та неодноразово підкреслювався у практиці ЄСПЛ.
ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_6 » наголошує, що згідно з вимогою 4 позову, відповідач - ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_6 » має повернути відповідачу - ІНФОРМАЦІЯ_14 спірні нежитлові приміщення. Зазначене ж не відповідає вимогам частини першій статті 45 ГПК України, відповідно до якої сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Отже, позивач і відповідач не можуть збігатися, оскільки такий збіг унеможливлює наявність спору.
Також ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_6 » заявляє про сплив позовної давності для пред`явлення прокруором вимог у даній справі та просить суд відмовити у задоволенні позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Прокурор надав суду відповідь на відзив (вх. № 30355/25 від 26.12.25) в якому наполягає на задоволенні заявленого позову.
Зокрема прокурор вважає, що ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_6 » у відзиві на позовну заяву не спростував доводи прокурора щодо того, що п. 31 Рішення 15 сесії ІНФОРМАЦІЯ_4 6 скликання від 25.04.2012 № 713/12 «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» є незаконним, а укладений на його підставі договір купівлі продажу суперечить вимогам законодавства та має бути визнаний недійсним.
Прокурор стверджує, що у даному випадку ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_6 » всупереч вимог Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» дозвіл на проведення невід`ємних поліпшення не отримувало та жодних поліпшень орендованого майна за період перебування об`єкту нерухомого майна в оренді не здійснило. У звіті про оцінку майна, договорі оренди, договорі купівлі-продажу, заяві ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_6 » з проханням надати дозвіл на приватизацію, а також в усій приватизаційній справі, будь-які відомості про такі поліпшення відсутні. ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_6 » до органу приватизації, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_15 , не подавало документи, передбачені п. 2.2. Порядку оцінки орендованого нерухомого майна, що містить невід`ємні поліпшення, здійснені за час його оренди, під час приватизації. З огляду на викладене, прокурор вважає, що ІНФОРМАЦІЯ_10 незаконно обрала спосіб приватизації оспорюваного майна шляхом викупу орендарем. 

ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_6 » правом на подання заперечень не скористалося.
ІНФОРМАЦІЯ_10 та ІНФОРМАЦІЯ_5 своїм право на подання відзиву на позовну заяву також не скористалися. 

Ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_7 від 04.03.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 30 березня 2026 року о 10:20 год

На судове засідання 30.03.2026 прибули прокурор та представник ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_6 ».
Прокурор наполягає на задоволенні заявленого позову в повному обсязі.
Представник ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_6 » просить суд відмовити прокурору в задоволенні позову.
ІНФОРМАЦІЯ_10 та ІНФОРМАЦІЯ_5 на судове засідання своїх представників не направили, хоча належним чином повідомлені про час та місце проведення судового засідання.
Оскільки неявка на судове засідання названих представників не перешкоджає розгляду справи по суті, суд вважає за необхідне розглядати справу за їх відсутності, за наявними в матеріалах справи документами, як це передбачено ст. 202 ГПК України.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, суд встановив.
Щодо повноважень прокурора на звернення до суду з даним позовом.
Відповідно до ст. 131-1 Конституції України на органи прокуратури покладено функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Одночасно, організація і порядок діяльності органів прокуратури України визначаються законом. 
Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» визначені підстави представництва прокурором інтересів держави в суді, а саме, у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. 
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі №1-1/99, державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної економічної інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. 
Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не підлягають точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. 
Надмірна формалізація «інтересів держави» може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 по справі № 806/1000/17). 
Прокурор набуває право на реалізацію своїх функцій, визначених законом, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захист або здійснює його неналежно. 
«Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень – він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. 
«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є належною. 
«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача. 
Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захист або робить це неналежно. 
У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. У справах за позовами прокурорів, заявлених в інтересах держави в особі уповноважених органів, позивачами є відповідні уповноважені органи, а прокурор у таких справах здійснює представництво їх інтересів в суді. Статус позивача прокурор набуває лише у випадках, коли звертається з позовом в інтересах держави у разі відсутності уповноваженого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду (постанова ІНФОРМАЦІЯ_16 від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц).
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. 
Частиною 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», передбачено, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. 
Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження такого захисту (пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц). Інакше кажучи, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює. 
Водночас слід зазначити, що у постанові ВП ВС від 11 червня 2024 у справі № 925/1133/18 продемонстровано правову позицію ВП ВС щодо субсидіарної ролі, яку виконує прокурор, замінюючи в судовому провадженні відповідний компетентний орган, котрий усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У цій справі ВП ВС пояснила, що прокурор звертається до суду в особі органу, якщо: 1) орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси; 2) орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави. 
Натомість як самостійний позивач прокурор звертається до суду, якщо: 1) відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави. 
Як зазначає прокурор, саме прийняття ІНФОРМАЦІЯ_17 рішення від 25.04.2012 № 713/12, призвело до порушень приватизаційного законодавства та приватизації спірного майна в порушення передбаченого законом порядку, що унеможливлює звернення прокурора в інтересах ІНФОРМАЦІЯ_4 , адже цей орган сам і допустив ці порушення. 
З огляду на викладене, прокурор зазначає, що він є самостійним позивачем у цьому спорі, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_10 не може та не повинна бути позивачем за позовом прокурора, оскільки саме міська рада допустила порушення інтересів держави (територіальної громади) у спірних правовідносинах, а тому вона не є органом, який може здійснювати захист порушених інтересів у тих самих відносинах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові ВП ВС від 16.07.2025 у справі № 910/2389/23. 
Таким чином, в даному випадку прокурор звертається за захистом інтересів держави до суду як самостійний позивач, оскільки суб`єкт владних повноважень, до повноважень якого віднесені повноваження такого захисту, а саме ІНФОРМАЦІЯ_10 , є відповідачем за вказаним позовом, тому відповідне повідомлення про звернення до суду ІНФОРМАЦІЯ_14 не направлялось. 
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18. 
Згідно із ст. 327 ЦК України та ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», матеріальною основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. 
Відчуження об`єктів нерухомості з комунальної власності з порушенням вимог законодавства підриває матеріальну і фінансову основу місцевого самоврядування, що в свою чергу завдає шкоду інтересам держави, яка згідно із ст. 7 Конституції України, гарантує місцеве самоврядування. 
Постановою ІНФОРМАЦІЯ_18 від 26.04.2016 у справі № 916/2129/15 за позовом заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі ІНФОРМАЦІЯ_19 до Товариства з обмеженою відповідальністю « ІНФОРМАЦІЯ_20 » про витребування майна зазначено наступне. 
Так, «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокурора до суду з вимогою витребування комунального майна із володіння ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_20 » є задоволення суспільної потреби у відновленні законності та становища, яке існувало до порушення права комунальної власності, захист такого права шляхом повернення до комунальної власності об`єктів комунальної власності, які були передані із порушенням чинного законодавства. 
Окрім цього, ІНФОРМАЦІЯ_21 у постановах від 02.11.2016 у справі № 6- 2161цс16, від 23.11.2016 у справі № 3-1058гс16 та Велика ІНФОРМАЦІЯ_16 у постанові від 05.12.2018 у справі № 522/2110/15-ц зазначали, що воля держави як власника може виражатися лише в таких діях органу державної влади, які відповідають вимогам законодавства та інтересам держави. Тож право власності на комунальне майно належить територіальним громадам, від імені та в інтересах яких діють відповідні органи місцевого самоврядування. 
Прийняття органом місцевого самоврядування рішень попри встановлену законом процедуру приватизації не буде відображати волю територіальної громади як власника комунального майна, оскільки її інтереси визначаються доцільністю, економністю та ефективністю використання майна. 
З урахуванням того, що ІНФОРМАЦІЯ_10 представляє інтереси міської громади, однак, у даному випадку вона є відповідачем у справі і саме вона, як зазначає прокурор, вчинила дії, які негативно впливають на інтереси громади, так само як і ІНФОРМАЦІЯ_5 , прокурор самостійно подав позов у даній справі 
Як зазначає прокурор, його звернення до суду спрямоване на дотримання встановленого Конституцією України принципу верховенства права, задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні питання про передачу комунального майна у власність.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що у даному ж випадку, прокурором належним чином доведено бездіяльність уповноважених державних органів у спірних правовідносинах, що у свою чергу є підставою для подання відповідного позову безпосередньо прокурором в інтересах держави.

Розглянувши спір по суті суд встановив наступні обставини.
Слобідською окружною прокуратурою міста Харкова з метою вжиття заходів представницького характеру вивчено питання додержання вимог діючого законодавства під час відчуження з комунальної власності майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_5 . 
У ході здійснення Шевченківською окружною прокуратурою міста Харкова процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 42023222060000064 від 22.03.2023 за ч. 2 ст. 364 КК України, на підставі ухвали слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.07.2023 в ІНФОРМАЦІЯ_4 отримано тимчасовий доступ до ряду приватизаційних справ, у тому числі щодо приватизації нежитлових приміщень 2-го поверху № 21-:-32 в нежитловій будівлі літ. «В-2», загальною площею 137,9 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_5 . 
Відомості в ЄРДР внесені за фактами того, що службові особи ІНФОРМАЦІЯ_4 шляхом зловживання службовим становищем протягом 2012-2016 років здійснили відчуження об`єктів комунальної власності без додержання передбаченої законодавчо встановленої процедури, чим спричинили тяжкі наслідки.
Матеріали справи також свідчать про те, що 12.07.2007 між ІНФОРМАЦІЯ_5 та ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_6 » укладено договір оренди нежитлового приміщення № 1748. Надалі між вказаними суб`єктами укладено ряд додаткових угод до договору оренди нежитлового приміщення № 1748. 
На підставі вказаного договору та додаткових угод, в строкове платне користування ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_6 » передані нежитлові приміщення 2-го поверху № 21-:-32 в нежитловій будівлі літ. «В-2», загальною площею 137,9 кв. м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_5 (далі – Майно), що належали до комунальної власності територіальної громади м. Харкова, строком до 13.03.2013. 
Вартість об`єкту оренди відповідно до Додаткової угоди № 9 від 12.05.2012 до договору оренди нежитлового приміщення № 1748 від 12.07.2007 склала 330 960 гривень. 
Відповідно до п. 4.8 Додаткової угоди № 9 від 12.05.2012 до договору оренди нежитлового приміщення № 1748 від 12.07.2007, орендар зобов`язаний здійснювати поточний ремонт за письмовою згодою Орендодавця. За свій рахунок здійснювати капітальний ремонт за письмовою згодою Орендодавця при наявності узгодженої проектно-кошторисної документації та дозволу, отриманого відповідно з діючим законодавством. Здійснювати реконструкцію орендованого Майна за письмовою згодою Орендодавця за свій рахунок за окремими проектами, які розроблені спеціалізованими проектними організаціями і узгоджені з ІНФОРМАЦІЯ_22 до початку проведення робіт, при наявності дозволу, отриманого відповідно з діючим законодавством. Після проведення перепланування або реконструкції, згідно встановленого порядку, що потягли за собою заміну конструктивних елементів приміщення (будівлі), замовити за свій рахунок в КП « ІНФОРМАЦІЯ_23 » технічний паспорт на це приміщення (будівлю) і не пізніше 1-го місяця після закінчення ремонтних робіт надати його Орендодавцю з метою внесення змін до договору оренди. 
В подальшому, як свідчать матеріали справи, ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_6 » звернулося до ІНФОРМАЦІЯ_24 з листом (вх. № 18047 від 08.10.2007) про надання дозволу на викуп орендованого майна.
При цьому, як стверджує прокурор, до вказаного листа не було долучено жодних документів, які б надавали право на приватизацію шляхом викупу.
Разом з тим, Рішенням 15 сесії ІНФОРМАЦІЯ_4 6 скликання від 25.04.2012 № 713/12 «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова», вирішено провести відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Харкова шляхом викупу (згідно з додатком). 
Пунктом 31 додатку до вказаного рішення передбачено, що приватизації (відчуженню) шляхом викупу Орендарем – ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_6 » підлягають: 
- нежитлові приміщення 2-го поверху в нежитловій будівлі літ. «В-2», загальною площею 137,9 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_5 . 
В подальшому ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_6 » звернулося до ІНФОРМАЦІЯ_24 з заявою № 2201 від 28.04.2012 про приватизацію орендованого Майна. 
На підставі вказаної заяви ІНФОРМАЦІЯ_24 наказом від 31.07.2012 № 2720 доручено ФОП ОСОБА_6 , як суб`єкту оціночної діяльності, провести оцінку Майна, з метою визначення вартості об`єкту для приватизації шляхом викупу. 
Суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_6 складено звіт про оцінку, відповідно до якого вартість Майна станом на 31.07.2012 склала 268 770 грн, без ПДВ, тобто дешевше майже на 62 000 грн, від вартості об`єкту згідно договору оренди. 
Як зазначає прокурор, вивченням вказаного звіту встановлено, що будь-які відомості про те, що проводились ремонтні роботи у вказаних нежитлових приміщеннях, в тому числі невід`ємні поліпшення, відсутні.
У подальшому, 21.12.2012 між ІНФОРМАЦІЯ_5 та ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_6 » укладено договір купівлі-продажу № 4944-В-С, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 і зареєстрований в реєстрі за № 3726. На підставі вказаного договору шляхом викупу за 268 770 грн, без ПДВ, 322 524 грн з ПДВ, у власність ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_6 » перейшло все Майно, яке було орендовано на підставі договору оренди, а саме: нежитлові приміщення 2-го поверху № 21-:-32 в нежитловій будівлі літ. «В-2», загальною площею 137,9 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_5 (далі – Майно) (реєстраційний номер 38219863101). 
Акт прийому-передачі складений 24.12.2012, в Державному реєстрі майно зареєстроване 13.03.2013. 
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на майно від власником спірного майна на цей час є ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_6 ».
Звертаючись до суду з позовом в межах даної справи прокурор зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_10 , всупереч вимогам Закону України "Про приватизацію державного майна", Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", Програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Харкова на 2012 - 2016 роки затвердженої рішенням ІНФОРМАЦІЯ_4 6 скликання від 23 грудня 2011 року, незаконно обрала спосіб приватизації оспорюваного майна шляхом викупу орендарем. Прокурор наполягає на тому, що ІНФОРМАЦІЯ_10 на підставі вказаних вище законодавчих актів має право прийняти рішення про продаж нерухомого майна, що перебуває у власності територіальної громади, а уповноважений нею орган приватизації - Управління комунального майна, має право укласти відповідний договір купівлі-продажу. При цьому такий продаж має бути проведений шляхом аукціону або конкурсу (конкурсний продаж). У виключних випадках такий продаж може бути проведений шляхом викупу орендарем об`єкту, який вже перебуває у нього в оренді, однак якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.
У даному випадку, як зазначає прокурор у позовній заяві, ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_6 » не здійснено жодних поліпшень орендованого майна за період перебування об`єкту нерухомого майна в оренді по день подачі заяви до міської ради для викупу, що підтверджується тим, що у звіті про оцінку майна, договорі оренди, договорі купівлі-продажу, заяві ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_6 » з проханням надати дозвіл на приватизацію, а також в усій приватизаційній справі будь-які відомості про такі поліпшення відсутні. З огляду на викладене, оскільки ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_6 » до органу приватизації не подавало документи, передбачені п. 2.2. Порядку, які б містили інформацію стосовно невід`ємних поліпшень здійснених за час оренди, зазначене на думку прокурора свідчить, що ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_6 » не підтверджені підстави для застосування виключного випадку продажу комунального майна шляхом викупу орендарем об`єкту із відповідними поліпшеннями.
Таким чином, прокурор вважає, що ІНФОРМАЦІЯ_10 незаконно обрала спосіб приватизації майна шляхом викупу орендарем.
За таких обставин, рішення міської ради, на думку прокурора, є незаконним, а договір купівлі-продажу, укладений на його підставі підлягає визнанню недійсним.
Також прокурор, в зв`язку з незаконністю рішення ІНФОРМАЦІЯ_4 та визнанням недійсним договору купівлі-продажу, просить зобов`язати ТОВ " ІНФОРМАЦІЯ_6 " повернути ІНФОРМАЦІЯ_8 в особі ІНФОРМАЦІЯ_4 придбані за цим договором нежитлові приміщення, а ІНФОРМАЦІЯ_9 - прийняти у власність зазначені приміщення.
З цих підстав прокурором заявлено позов який розглядається в межах даної справи.

Надаючи правову кваліфікацію відносинам, що стали предметом спору, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з вимогами ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 327 Цивільного кодексу України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді.
Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом ст. 1 Закону України "Про місцеве самоврядування в України" право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.
Відповідно до ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Вказані органи діють за принципом розподілу повноважень у порядку і межах, визначених цим та іншими законами.
Згідно з ст. 25 Закону України "Про місцеве самоврядування України" сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.
Відповідно до п. 30 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об`єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об`єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання у концесію об`єктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади.
У відповідності до ст. 29 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад; підготовка і внесення на розгляд ради пропозицій щодо порядку та умов відчуження комунального майна, проектів місцевих програм приватизації та переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; організація виконання цих програм; підготовки і внесення на розгляд ради пропозицій щодо визначення сфер господарської діяльності та переліку об`єктів, які можуть надаватися у концесію; подання раді письмових звітів про хід та результати відчуження комунального майна.
Згідно з ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим законом.
Статтею 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.
Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.
Доцільність, порядок та умови відчуження об`єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою. Доходи від відчуження об`єктів права комунальної власності зараховуються до відповідних місцевих бюджетів і спрямовуються на фінансування заходів, передбачених бюджетами розвитку.
Майнові операції, які здійснюються органами місцевого самоврядування з об`єктами права комунальної власності, не повинні ослаблювати економічних основ місцевого самоврядування, зменшувати обсяг та погіршувати умови надання послуг населенню.
Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.
Стаття 140 Конституції України встановлює межі дії органів місцевого самоврядування, а саме, самостійно вирішувати питання місцевого значення у межах Конституції і законів України.
Конституцією України передбачено форми та засоби реалізації права територіальних громад на місцеве самоврядування і вказано, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території (ч. 1 ст. 144). На основі цього положення Конституції України в Законі України “Про місцеве самоврядування в Україні” визначено, що у формі рішень рада приймає нормативні та інші акти (ч. 1 ст. 59).
Тобто, вирішення питання щодо приватизації об`єктів комунального майна здійснюється органами місцевого самоврядування на пленарних засіданнях.
Частиною 3 ст. 24 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” визначено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України. Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами у відповідності до ст. 74 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного майна», що діяв на час виникнення спірних правовідносин, приватизація проводиться з метою підвищення соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів для здійснення структурної перебудови національної економіки. 
Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного майна», відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування. 
Згідно з ч. 6 ст. 29 Закону України «Про приватизацію державного майна», порушення встановленого законодавством порядку приватизації або прав покупців є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу об`єкта приватизації в порядку, передбаченому законодавством України. 
Відповідно до ч. 1 ст. 5-1 Закону України «Про приватизацію державного майна», з метою раціонального та ефективного застосування способів приватизації об`єкти приватизації класифікуються за такими групами: група А - окреме індивідуально визначене майно, у тому числі разом із земельними ділянками державної власності, на яких таке майно розташовано. 
У відповідності з ч. 2 ст. 5-1 Закону України «Про приватизацію державного майна», об`єкти приватизації, що належать до груп А, Д і Ж, є об`єктами малої приватизації.
Частиною 2 статті 16-2 Закону України «Про приватизацію державного майна» передбачено, що викуп об`єктів малої приватизації здійснюється відповідно до Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)». 
Згідно зі ст. 3 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», що діяв на час виникнення спірних правовідносин, приватизація об`єктів малої приватизації здійснюється шляхом: викупу; продажу на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни); продажу за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону (далі - конкурс). 
Статтею 4 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» передбачено, що продавцями об`єктів малої приватизації, що перебувають у державній та комунальній власності є, відповідно, органи приватизації, створені місцевими Радами. 
Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», з моменту прийняття рішення про приватизацію підприємства здійснюється його підготовка до приватизації. Підготовка об`єкта малої приватизації до продажу здійснюється органами приватизації, які: встановлюють ціну продажу об`єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу, або початкову ціну об`єкта на аукціоні, за конкурсом з урахуванням результатів оцінки об`єкта, проведеної відповідно до методики оцінки майна, затвердженої Кабінетом Міністрів України. 
Згідно зі ст. 9 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», за рішенням органів приватизації проводиться інвентаризація майна об`єкта малої приватизації в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, та оцінка такого об`єкта відповідно до методики оцінки майна, затвердженої Кабінетом Міністрів України. Ціна продажу об`єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу, та початкова ціна об`єкта малої приватизації на аукціоні або за конкурсом встановлюється на підставі результатів його оцінки.
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 11 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», викуп застосовується щодо об`єктів малої приватизації, які не продано на аукціоні, за конкурсом, а також у разі, якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено законодавчими актами. Порядок викупу об`єкта встановлюється ІНФОРМАЦІЯ_25 . 
Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 18-2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», приватизація об`єктів групи А здійснюється з урахуванням таких особливостей: у разі прийняття рішення про приватизацію орендованого державного майна (будівлі, споруди, нежитлового приміщення) орендар одержує право на викуп такого майна, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна. 
Надання згоди орендодавця на здійснення невід`ємних поліпшень здійснюється в порядку, визначеному ІНФОРМАЦІЯ_25 або місцевою радою. 
Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону, орендар, який виконав умови, передбачені частиною другою цієї статті, має право на приватизацію об`єкта шляхом викупу.
На час виникнення спірних правовідносин діяв Порядок продажу об`єктів малої приватизації шляхом викупу, на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни), за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону, затвердженим ФДМУ від 02.04.2012 № 439. 
Згідно з п.п. 3.3., 7.15. Порядку, у разі коли на участь в аукціоні з продажу об`єкта надійшла заява від одного покупця, зазначений об`єкт може бути проданий безпосередньо такому покупцеві із забезпеченням ним умов приватизації об`єкта за запропонованою ним ціною, але не нижче початкової ціни продажу. 
А у разі коли на конкурс з продажу об`єкта надійшла заява від одного покупця, такий об`єкт може бути проданий безпосередньо такому покупцеві за запропонованою ним ціною, але не нижче початкової ціни продажу із забезпеченням ним умов приватизації об`єкта. 
Відповідно до п. 8.1. Порядку, викуп об`єктів малої приватизації застосовується відповідно до пункту 3.3 розділу ІІІ та пункту 7.15 розділу VII цього Порядку щодо об`єктів малої приватизації, які не продані на аукціоні, за конкурсом, а також якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено чинним законодавством України. Згідно з п. 8.2. Порядку, ціна продажу об`єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу, установлюється на підставі результатів його оцінки. 
Оцінка майна, яке підлягає приватизації проводиться відповідно до Методики оцінки майна, затвердженої постановою КМУ №1891 від 10.12.2003.
Відповідно до п. 63 Методики (в редакції від 16.12.2011), вимоги цього розділу поширюються на випадки проведення оцінки об`єктів у матеріальній формі (крім земельних ділянок та об`єктів незавершеного будівництва) з метою їх приватизації як окремого індивідуально визначеного майна, застави та іншого відчуження відповідно до законодавства. 
Згідно з п. 64 Методики, до об`єктів у матеріальній формі застосовується незалежна оцінка. Незалежна оцінка окремого індивідуально визначеного майна, що приватизується, проводиться у двомісячний строк від дати оцінки. При цьому звіт про оцінку та висновок про вартість подаються до державного органу приватизації на рецензування та затвердження не пізніше ніж за 15 календарних днів до закінчення вищезазначеного строку. 
Відповідно до п. 65 Методики, Вибір баз оцінки об`єктів у матеріальній формі регулюється вимогами національних стандартів з урахуванням особливостей, встановлених цією Методикою. При цьому враховується строк корисного використання таких об`єктів, належність їх до спеціалізованого майна, майна спеціального призначення або спеціальної конструкції. 
Згідно з абз. 6 п. 67 Методики, порядок оцінки орендованого нерухомого майна, що містить невід`ємні поліпшення, здійснені за час його оренди, під час приватизації, встановлюється Фондом державного майна. Цим Порядком також визначається процедура ідентифікації невід`ємних поліпшень, здійснених за рахунок коштів орендаря. 
Зазначений порядок встановлений ІНФОРМАЦІЯ_26 , а саме Порядок оцінки орендованого нерухомого майна, що містить невід`ємні поліпшення, здійснені за час його оренди, під час приватизації, затверджений наказом ІНФОРМАЦІЯ_26 від 27.02.2004 № 377. 
Відповідно до п. 1.1. Порядку, цей Порядок установлює вимоги до проведення незалежної оцінки орендованого нерухомого майна (крім земельних ділянок), що містить невід`ємні поліпшення (далі - орендоване нерухоме майно), під час приватизації способами, визначеними законодавством, а також процедур ідентифікації невід`ємних поліпшень, здійснених за рахунок коштів орендаря. Порядок застосовується для оцінки орендованого нерухомого майна, що перебуває у державній, комунальній власності або належить Автономній Республіці Крим, щодо якого прийнято рішення про приватизацію та компенсацію орендарю вартості невід`ємних поліпшень, здійснених за рахунок коштів орендаря. Невід`ємними поліпшеннями орендованого майна є здійснені орендарем за час оренди заходи, спрямовані на покращення фізичного (технічного) стану орендованого майна та (або) його споживчих якостей, відокремлення яких призведе до зменшення його ринкової вартості. 
Згідно з п. 2.1. Порядку, ідентифікацією поліпшень орендованого нерухомого майна (далі - ідентифікація поліпшень) є встановлення суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання факту відповідності підтверджувальних документів, наданих орендарем, про здійснені ним заходи, спрямовані на покращення фізичного (технічного) стану орендованого нерухомого майна та (або) його споживчих якостей (далі - поліпшення), наявним поліпшенням, які неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди і які здійснені за рахунок коштів орендаря та за згодою орендодавця. Ідентифікуються поліпшення, що здійснені протягом строку дії договору оренди та наявні на дату оцінки. 
Відповідно до п. 2.2. Порядку, підтверджувальні документи про здійснені орендарем поліпшення, що подаються ним до відповідного органу приватизації, включають:
- договір оренди, укладений з дотриманням вимог законодавства; письмову згоду орендодавця на здійснення орендарем поліпшень орендованого нерухомого майна за його кошти; 
- погоджену орендодавцем проектно-кошторисну документацію на проведення поліпшень, підписані замовником і підрядником акти виконаних будівельних робіт, копії документів, що підтверджують проведені орендарем розрахунки за виконані поліпшення орендованого нерухомого майна, у тому числі придбані матеріали, конструкції тощо; 
- аудиторський висновок щодо підтвердження фінансування здійснених поліпшень орендованого нерухомого майна за рахунок коштів орендаря. Аудиторський висновок має містити розшифровку періодів освоєння, напрямів та джерел фінансування поліпшень, у тому числі за рахунок коштів орендаря, з посиланням на підтверджувальні документи; 
- довідку, видану орендарем та завірену аудитором, про суму витрат, понесених орендарем у зв`язку із здійсненням поліпшень, яка віднесена орендарем на збільшення вартості його необоротних активів, у розмірі, який перевищує встановлену законодавством з питань оподаткування частку витрат для включення їх до валових витрат. При визначенні суми зазначених витрат ураховується невідшкодована орендодавцю вартість придатних для подальшого використання будівельних матеріалів, виробів, конструкцій, устаткування, отриманих орендарем під час здійснення поліпшень;
- інші документи, необхідні для виконання положень цього Порядку. 
Відповідно до системного аналізу вищевказаних правових норм вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_10 дійсно має право прийняти рішення про продаж об`єктів нерухомого майна, що перебуває у власності територіальної громади, а уповноважений нею орган приватизації, а саме ІНФОРМАЦІЯ_27 , має право укласти відповідний договір купівлі-продажу. При цьому такий продаж має бути проведений шляхом аукціону або конкурсу (конкурсний продаж). У виключних випадках такий продаж може бути проведений шляхом викупу, а саме в даному випадку продаж шляхом викупу орендарем об`єкту, який вже перебуває у нього в оренді, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.
В даному ж випадку, як свідчать матеріали справи, звертаючись з заявою № 2201 від 28.04.2012 про приватизацію орендованого Майна ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_6 » не додало до цієї заяви документів, передбачених п. 2.2. Порядку, на підтвердження поліпшень орендованого майна.
Крім того, матеріали справи також не містять доказів отримання ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_6 » дозволу на проведення невід`ємних поліпшень орендованого майна. 
Крім того, згідно з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 18-2 Закону України “Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)” основним критерієм визначення поліпшення майна, який дає право на його приватизацію шляхом викупу, є збільшення його вартісного показника, а саме, на 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, при цьому цей вартісний показник визначається суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.
В даному ж випадку, у звіті про оцінку майна, договорі оренди, договорі купівлі-продажу, заяві ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_6 » з проханням надати дозвіл на приватизацію, а також в усій приватизаційній справі, будь-які відомості про такі поліпшення взагалі відсутні.
Більше того, вартість об`єкту оренди відповідно до Додаткової угоди № 9 від 12.05.2012 до договору оренди нежитлового приміщення № 1748 від 12.07.2007 склала 330 960 гривень.
В подальшому ж, після звернення ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_6 » з проханням надати дозвіл на приватизацію, ІНФОРМАЦІЯ_24 наказом від 31.07.2012 № 2720 доручено ФОП ОСОБА_6 , як суб`єкту оціночної діяльності, провести оцінку Майна, з метою визначення вартості об`єкту для приватизації шляхом викупу. 
При цьому, суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_6 складено звіт про оцінку, відповідно до якого вартість Майна станом на 31.07.2012 склала 268 770 грн, без ПДВ, тобто дешевше майже на 62 000 грн, від вартості об`єкту відповідно до договору оренди.
Таким чином вартість майна, яке було предметом оренди за договором не тільки не підвищилася на 25%, а навпаки зменшилася.
В матеріалах справи також відсутня інформація про ідентифікацію будь-яких поліпшень орендованого майно (якщо вони відбулися), як невід`ємних станом на час проведення приватизації.
Вказане додатково свідчить, що будь-яких поліпшень орендованого майна, тим більше на 25% його вартості, ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_6 » на момент звернення з заявою про приватизацію майна не проводилося.
За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність доказів, які б підтверджували наявність у відповідачів права здійснювати приватизацію спірних нежитлових приміщень шляхом викупу.
Згідно з вимогами ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 
Так, визначеною ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності спірних правочинів є недодержання в момент їх вчинення вимог, встановлених ч. 1 ст. 203 цього Кодексу, а саме: невідповідність змісту договорів вимогам ч. 2 ст. 345 ЦК України, якою передбачено, що приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом, який в даному випадку, як зазначено вище, порушено. 
Отже ІНФОРМАЦІЯ_10 незаконно обрала спосіб приватизації оспорюваного майна шляхом викупу орендарем. Тобто відповідне рішення міської ради є незаконним, а договір купівлі-продажу нежитлових приміщень № 4944-В-С від 21.12.2012, укладений між ІНФОРМАЦІЯ_5 та ТОВ " ІНФОРМАЦІЯ_6 " суперечить вищенаведеним вимогам законодавства та має бути визнаний недійсним. 

Щодо вимоги прокурора про повернення спірного майна, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яке може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони.
У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними" судам роз`яснено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Виходячи з положень ст. ст. 203, 216 ЦК України вимогу щодо реституції за недійсним правочином можливо пред`явити лише стороні договору. 
Крім того, слід зазначити, що відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа ІНФОРМАЦІЯ_12 (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.
Враховуючи те, що наслідки недійсності правочину у вигляді двосторонньої реституції підлягають застосуванню за наслідками визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень № 4944-В-С від 21.12.2012, укладеного між ІНФОРМАЦІЯ_5 та ТОВ " ІНФОРМАЦІЯ_6 ", також обґрунтованими є позовні вимоги прокурора щодо зобов`язання ТОВ " ІНФОРМАЦІЯ_6 " повернути ІНФОРМАЦІЯ_8 в особі ІНФОРМАЦІЯ_4 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 38219863101 – нежитлові приміщення 2-го поверху № 21-:-32 в нежитловій будівлі літ. “В-2”, загальною площею 137,9 кв. м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_5 , а ІНФОРМАЦІЯ_9 - прийняти у власність зазначені приміщення.

Однак, в процесі розгляду справи ТОВ " ІНФОРМАЦІЯ_6 " надано заяву про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності до позовних вимог прокурора.
З цього приводу суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Отже, за змістом статей 256, 261 Цивільного кодексу України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).
При цьому, і в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади (вказаний висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 07.11.2018 у справі №372/1036/15).
Також у застосуванні зазначених положень закону слід враховувати правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16, в якій зазначено, що це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.
Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права (пункти 47, 48 постанови Великої Палати).
Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною справи тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
В постанові від 20.06.2018 у справі № 697/2751/14-ц ІНФОРМАЦІЯ_28 дійшла висновку про те, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав, суду слід встановити, коли прокурор дізнався чи міг дізнатися про порушення інтересів держави.
В постанові від 17.10.2018 у справі № 362/44/17 ІНФОРМАЦІЯ_29 вищенаведений висновок було конкретизовано та зазначено, що позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках:
1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;
2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.
Отже застосування інституту позовної давності є одним з інструментів, який забезпечує дотримання принципу юридичної визначеності, тому, вирішуючи питання про застосування позовної давності, суд має повно з`ясувати усі обставини, пов`язані з фактом обізнаності та об`єктивної можливості особи бути обізнаною щодо порушення її прав та законних інтересів, ретельно перевірити доводи учасників справи у цій частині, дослідити та надати належну оцінку наданим ними в обґрунтування своїх вимог та заперечень доказів. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.10.2024 у справі №922/1057/20.
Суд зауважує, що прокурор, приймаючи на себе компетенцію представляти інтереси держави у спірних правовідносинах, автоматично приймає на себе обов`язок бути компетентним (обізнаним) в усіх юридично значущих обставинах цих відносин. Подібний висновок викладено у постанові ІНФОРМАЦІЯ_30 від 08.02.2023 у справі №922/3589/21.
Як зазначалося вище, за змістом ст. 261 ЦК України законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.
Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права. Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив.
Як вбачається з матеріалів справи, прокурор звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_7 з позовною заявою 04.12.2025, тобто більше ніж 13 років і 7 місяців з моменту прийняття рішення 15 сесії ІНФОРМАЦІЯ_4 6 скликання від 25.04.2012 № 713/12 «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова», більше ніж 12 років і 11 місяців з моменту укладання договору купівлі-продажу № 4944-В-С від 21.12.2012 на підставі якого було відчужено об`єкт нерухомості на користь ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_6 », та більше ніж 12 років та 8 місяців з моменту державної реєстрації об`єкта нерухомості за ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_6 », яке було здійснено 13.03.2013.
За змістом позовної заяви прокурор просить визнати причини пропуску строку позовної давності поважними та поновити його, тобто прокуратурою визнано пропуск строку позовної давності на звернення з відповідним позовом.
При цьому прокурор зазначає, що прокуратурі про незаконність рішення ІНФОРМАЦІЯ_4 15 сесії ІНФОРМАЦІЯ_4 6 скликання від 25.04.2012 № 713/12 «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» та про існування спірного договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від № 4944-В-С від 21.12.2012 стало відомо під час здійснення досудового розслідування в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42023222060000064 від 22.03.2023. Проте сам по собі факт реєстрації певних відомостей у ЄРДР не свідчить про обізнаність прокурора із протиправним характером вибуття спірного майна, розташованого саме за цією адресою, з власності територіальної громади міста Харкова, а лише свідчить про виконання прокурором вимог ст. 214 КПК України щодо невідкладного внесення відомостей до ЄРДР після надходження повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення прокурор дізнався про факт порушення процедури продажу спірних нежитлових приміщень лише після отримання слідчим у кримінальному провадженні № 42023222060000064 дозволу на тимчасовий доступ до приватизаційних справ та вилучення їх копій на підставі ухвали слідчого судді ІНФОРМАЦІЯ_31 від 20.07.2023 у справі № 638/2612/23, в т.ч. щодо приватизації спірних приміщень ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_6 ».
Надаючи оцінку доводам прокурора щодо поважності причин пропуску строку позовної давності, суд зазначає наступне.
Прокурор (позивач) має не лише вказати, коли йому фактично стало відомо про порушене право, але й довести неможливість дізнатися про вказане порушення раніше зазначеної ним дати.
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.
Прокурор (позивач) повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною справи тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. (Аналогічна правова думка висловлена в постанові Верховного Суду від 07.06.2023 у справі №922/3737/19).
Прокурор стверджує, що дізнався про факт порушення процедури продажу спірних нежитлових приміщень лише після отримання слідчим у кримінальному провадженні № 42023222060000064 дозволу на тимчасовий доступ до приватизаційних справ, та вилучення їх копій на підставі ухвали слідчого судді ІНФОРМАЦІЯ_31 від 20.07.2023 у справі № 638/2612/23, в т.ч. щодо приватизації спірних приміщень ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_6 ».
Суд звертає увагу, що зі змісту мотивувальної частини ухвали слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.07.2023 у справі № 638/2612/23 (розміщена у вільному доступі в Єдиному державному реєстрі судових рішень), на яку безпосередньо посилається прокурор, вбачається, що в обґрунтування клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова ОСОБА_3, про тимчасовий доступ до речей і документів, які містять охоронювану законом таємницю по кримінальному провадженню, внесеному до ЄРДР за № 42023222060000064 від 22.03.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, зазначено про відчуження ІНФОРМАЦІЯ_17 комунального майна шляхом викупу на підставі Програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2012-2016 роки та переліку рішень ІНФОРМАЦІЯ_4 , зокрема оспорюваного рішення від 24.06.2015 № 1925/15.
При цьому з ухвали слідчого судді ІНФОРМАЦІЯ_31 від 20.07.2023 у справі № 638/2612/23 вбачається, що "рішення про відчуження об`єктів комунального майна проведено без продажу на аукціоні, що в свою чергу спричинило тяжкі наслідки."
На підставі аналізу змісту ухвали ІНФОРМАЦІЯ_31 від 20.07.2023 у справі № 638/2612/23 суд робить висновок, що станом на момент звернення до суду з відповідним клопотанням про надання тимчасового доступу до речей і документів по кримінальному провадженню 42023222060000064 від 22.03.2023 прокурору вже було відомо про системний характер продажу ІНФОРМАЦІЯ_17 об`єктів нерухомого майна шляхом викупу їх орендарями з порушенням закону про приватизацію майна.

Окрім того, суд також враховує, що в постанові ІНФОРМАЦІЯ_32 від 21.01.2022 у справі №308/334/20 зазначено, що суди правильно врахували те, що прокурор, пред`являючи у березні 2015 року позов у справі №308/3120/15 про витребування цієї земельної ділянки, міг довідатися про порушені права держави, зокрема, про належність спірної земельної ділянки особі, тобто раніше, ніж до пред`явлення цього позову у січні 2020 року. Отже, прокурор був достатньо обізнаний з обставинами надання громадянам спірних земельних ділянок, зі зміною власників цих земельних ділянок, мав у розпорядженні матеріали акта перевірки дотримання вимог земельного законодавства, складеного 07 липня 2014 року ІНФОРМАЦІЯ_33 та міг отримати відомості із державних реєстрів. Верховний Суд, дійшов висновку про можливість прокурору дізнатися про обставини надання громадянам спірних земельних ділянок, в тому числі, з Державних реєстрів.
Отже Верховний суд виснував, що прокурор має можливість одержувати інформацію з відкритих джерел, в тому числі реєстрів прав власності.
В даному ж випадку, державна реєстрація об`єкта нерухомості за ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_6 » була здійснена 13.03.2013, тобто, як вже зазначалося, більше ніж 12 років та 8 місяців до подання прокурором позову у даній справі.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.
В даному випадку прокурор стверджує, що він був обізнаний про наявність правопорушень в сфері приватизації з березня 2023 року. Однак, якщо враховувати таку позицію прокурора, саме з вказаного періоду він мав можливість, з використанням своїх повноважень, передбачених Законом України "Про прокуратуру" своєчасно отримати від відповідного суб`єкта владних повноважень необхідну для подання позову інформацію. Матеріали справи не містять доказів звернення прокурора та ухилення суб`єктів владних повноважень від надання такої інформації прокурору, прокурор не зазначає про наявність таких доказів.
Разом з тим, позов у даній справі прокурором подано через 2 роки та 9 місяців після вказаних вище обставин. При цьому, прокурором також не обґрунтовано, за яких поважних причин мало місце зволікання із зверненням до господарського суду із позовною заявою після отримання тимчасового доступу до речей і документів з кримінального провадження 42023222060000064 від 22.03.2023 на підставі ухвали слідчого судді ІНФОРМАЦІЯ_31 від 20.07.2023 у справі № 638/2612/23.

Окрім того, загальний нагляд прокуратури в Україні було офіційно скасовано 14 жовтня 2014 року з прийняттям нової редакції Закону України «Про прокуратуру», тобто до прийняття рішення ІНФОРМАЦІЯ_4 15 сесії ІНФОРМАЦІЯ_4 6 скликання від 25.04.2012 № 713/12 «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» та до укладання спірного договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від № 4944-В-С від 21.12.2012.
До указаних змін конституційних основ діяльності прокуратури в ст. 121 Конституції України визначалось, що прокуратура здійснює «нагляд за додержанням прав і свобод людини і громадянина, додержанням законів з цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами». 
В межах повноважень, які мали органи прокуратури до внесення вказаних вище законодавчих змін, прокурор або його представник міг брати участь у засіданнях місцевих рад, висловлювати позицію щодо законності рішень, прокурор мав право перевіряти рішення місцевих рад на відповідність законам України та вимагати для перевірки рішення, розпорядження, інші акти, тощо.
Однак прокурор маючи відповідний обсяг повноважень та широкий обсяг прав щодо їх реалізації після прийняття п. 31 додатку до рішення 15 сесії ІНФОРМАЦІЯ_4 6 скликання від 25.04.2012 № 713/12 «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» не вжив будь-яких заходів з метою оскарження цього рішення, в т.ч. з підстав недотримання ІНФОРМАЦІЯ_17 законодавства у сфері приватизації.

Враховуючи наведене, суд вважає, що прокурором не доведено наявності підстав, через які він не мав можливості довідатися про порушення прав територіальної громади м. Харкова, спричинене ухваленням п. 31 додатку рішення 15 сесії ІНФОРМАЦІЯ_4 6 скликання від 25.04.2012 № 713/12 «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» та укладання на його підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від № 4944-В-С від 21.12.2012
Саме лише твердження прокурора про те, що ним обрано найбільш дієвий та ефективний спосіб збору та отримання документів, не свідчить про наявність поважних причин пропуску строку позовної давності на звернення з розглядуваним позовом.
Європейським судом з прав людини у справах “Semenon v Russia”, “Gavrilova v Russia” надано оцінку підходу про відлік строку позовної давності з моменту перевірки прокурора або отримання інформації про порушення від прокурора. За висновками ЄСПЛ такий підхід позбавляє закон про строки позовної давності його реальної сили, надає владі непропорційну перевагу (Zoubulidis V Greece); наділяє позови держави фактично безстроковим статусом; сприяє правовій невизначеності на ринку нерухомості.
Суд вважає обґрунтованими доводи ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_6 », про те, що обставини, на які посилається прокурор у позовній заяві щодо підстав пропуску строку позовної давності, не носять об`єктивний і непереборний характер. Навпаки, обставини справи однозначно вказують на суб`єктивний характер причин пропущення прокурором строку позовної давності. Зокрема, виключно від самої прокуратури залежало прийняття рішень про здійснення/нездійснення перевірки законності ухвалення рішення ІНФОРМАЦІЯ_4 , витребування/не витребування матеріалів приватизаційної справи, строків витребування, строків та черговості їх дослідження, визначення пріоритетів процесуального реагування на виявлені порушення тощо.
Саме лише посилання прокурора на те, що встановити чи додержано передбачену Законом процедуру приватизації у кожному конкретному випадку за кожною окремою адресою можливо лише шляхом безпосереднього вивчення матеріалів кожної приватизаційної справи, не свідчить про наявність поважних причин пропуску строку позовної давності.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що прокурором не наведено переконливих аргументів в обґрунтування поважності причин пропуску строку на звернення до суду з відповідним позовом. 
За таких обставин, у суду відсутні підстави для задоволення клопотання прокурора про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності.
Велика Палата Верховного Суду у справі № 653/1096/16-ц від 04.07.2018 вказала, що враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку.
З наведеного вище вбачається, що початок строку звернення до суду з цим позовом пов`язаний з моментом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку.
Наведеним спростовуються доводи прокурора про те, що перебіг позовної давності слід пов`язувати з датою отримання ухвали слідчого судді ІНФОРМАЦІЯ_31 від 20.07.2023 у справі № 638/2612/23, в т.ч. щодо приватизації спірних приміщень ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_6 », оскільки моментом вибуття спірного майна з комунальної власності у володіння іншої особи є дата державної реєстрації в Державному реєстрі речових прав права власності на майно за набувачем цього майна - ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_6 ».
У цій справі завершення приватизації об`єкта комунального майна відбувається з моменту продажу об`єкта нерухомого майна (договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від № 4944-В-С від 21.12.2012) та реєстрації права власності за покупцем (13.03.2013), а отже положення розділу V "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", який набув чинності після завершення процедури приватизації, у спірних правовідносинах, не можуть застосовуватися. 
З огляду на викладене, до спірних правовідносин застосовуються строки загальної позовної давності тривалістю у три роки, які були передбачені законодавством на час завершення процедури приватизації, тобто станом на 13.03.2013. 
Оскільки позивачем є прокурор, який не був стороною спірного правочину, то строк позовної давності оскарження договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від № 4944-В-С від 21.12.2012 для прокурора почався саме з дати державної реєстрації в Державному реєстрі речових прав права власності на майно за набувачем цього майна - ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_6 », тобто 13.03.2013 та, відповідно, сплив 13.03.2016.
В той же час, позовна заява подана до суду 04.12.2025, тобто через суттєво більший термін після спливу строку позовної давності.
Обставин, які б свідчили про переривання строку позовної давності у спірних правовідносинах, судом також не встановлено.
Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Враховуючи заяву ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_6 » про застосування наслідків спливу строку позовної давності, зважаючи на недоведеність прокурором поважності причин пропуску строку для звернення до суду з цим позовом, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог через сплив строку позовної давності.

З урахуванням вимог ст. 129 ГПК України, судові витрати у справі підлягають покладенню на прокурора.

Згідно зі ст. 26 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства в умовах воєнного стану забороняється.
При цьому, відповідно до Рекомендацій, прийнятих Радою суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, при визначенні умов роботи суду у воєнний час, рекомендовано керуватися реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні. У випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.
На підставі вищевикладеного та у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, враховуючи поточну обстановку, що склалася в місті Харкові, повітряні тривоги, відключення електроенергії, обстріли міста Харкова, наявною у зв`язку з цим загрозою життю, здоров`ю та безпеці працівників апарату суду, суддів, суд при виготовленні повного тексту рішення був вимушений вийти за межі строку, встановленого статтею 233 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-80, 123, 126, 129, 232-233, 237-238, 240-241 ГПК України, господарський суд, -   

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано в строки та в порядку визначеному ст. 256, 257 ГПК України з урахуванням п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Повне рішення складено "10" квітня 2026 р. 

Суддя		ОСОБА_1