Справа № 490/7305/25
н\п 2/490/704/2026

Центральний районний суд м. Миколаєва

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2026 року    м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Саламатіна О.В., за участю секретаря судового засідання Рябой Д.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
ВСТАНОВИВ:

02.09.2025 року позивач, ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі – «ТОВ «ФК «ЄАПБ»), в особі свого представника, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить стягнути заборгованість за Кредитним договором №5445210313 від 01.02.2021 року в сумі 41681,32 грн та сплачений судовий збір.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на наступне. 
01.02.2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» (далі – ТОВ «ФК «ЦФР») та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір №5445210313. Цей Договір, Паспорт кредиту та Умови отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР» (розміщені на сайті ТОВ «ФК «ЦФР» www.kreditmarket.ua та з якими Позичальник ознайомився до укладення Договору та до яких Позичальник приєднався підписавши Договір) складають єдини кредитний договір. На підставі договору факторингу №171221 від 17.12.2021 укладеного між ТОВ «ФК «ЦФР» та АТ «Таскомбанк» Клієнт зобов`язується відступити Факторові за плату свої Права вимоги за Кредитними договорами, в обсязі та на умовах, визначених цим Договором. 26.06.2024 року між АТ «Таскомбанк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладений договір факторингу № НІ/11/20-Ф, відповідно до умов якого АТ «Таскомбанк» відступило ТОВ «ФК «ЄАПБ» належне йому право вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними у реєстрі боржників. Відповідно до реєстру прав вимог до Договору факторингу №НІ/11/20-Ф від 26.06.2024 року ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 в сумі 41681,32 грн, з яких: 28464,26 грн - сума заборгованості по тілу кредиту; 3,82 грн - сума заборгованості за відсотками; 13213,24 грн - сума заборгованості по комісії. Позикодавець свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а відповідачка кредит та відсотки за кредитом у повному обсязі не сплачує, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором та судові витрати.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.09.2025 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Черенкову Н.П.
Ухвалою судді від 08.09.2025 року було відкрито провадження по цивільній справі, розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Розпорядженням керівника апарату суду від 13.02.2026 року було призначено повторний автоматизований розподіл справи у зв`язку з поданням суддею Черенковою Н.П. заяви про відставку та відрахування її зі штату суду.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.02.2026 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В.
13.02.2026 року матеріали справи були передані судді.
Ухвалою судді від 18.02.2026 року прийнято до свого провадження цивільну справу №490/7305/25 за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Сторони в судове засідання не викликались відповідно до ч. 5 ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), проте в ухвалі про відкриття спрощеного позовного провадження від 18.02.2026 року відповідачці був наданий строк в 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву та роз`яснено право подати заяву із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.
Копія вказаної ухвали суду від 18.02.2026 року доставлена до електронного кабінету представника відповідачки - адвоката Куцого О.С. у підсистемі ЕСІТС «Електронний суд» 21.02.2026 року, що підтверджується інформацією з АСДС (довідка про доставку електронного документу).
За правилами п. 2 ч. 6 ст. 272 ЦПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.
Згідно з ч. 11 ст. 272 ЦПК України якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
Судом встановлено, що 30.01.2021 року ОСОБА_1 підписала заяву-анкету на отримання послуг в ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» (далі - ТОВ «ФК «ЦФР»).
01.02.2021 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та ОСОБА_1 підписано Кредитний договір №5445210313, за умовами якого кредитодавець зобов`язується надати кредит у розмірі та на умовах, встановлених цим договором та здійснювати повернення кредиту на умовах, передбачених в паспорті кредиту №5210313, який є невід`ємною частиною цього договору.
Положеннями п. 1.2 Договору встановлено, що кредит надається позичальнику у розмірі 31503,70 грн, строком на 42 міс.
17.12.2021 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та АТ «Таскомбанк» укладено Договір факторингу №17122, відповідно до якого, в порядку та на умовах, визначених зобов`язується передати (сплатити) Клієнту суму фінансування, а Клієнт зобов`язується відступити Факторові Права Вимоги за Кредитними Договорами в обсязі та на умовах, визначених цим Договором. Перелік Позичальників, підстави виникнення Права Вимоги до Позичальників, сума Боргу на Дату відступлення Прав Вимоги та інші дані зазначаються в Реєстрі Прав Вимог, який формується згідно Додатку №1 та є невід`ємною частиною цього Договору та підписується одночасно з ним (п.2.1 Договору факторингу).
26.06.2024 року між АТ «Таскомбанк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладений договір факторингу № НІ/11/20-Ф, за умовами якого до ТОВ «ФК «ЄАПБ» перейшло право вимоги до боржників за кредитними договорами, що перелічені в реєстрі прав вимог.
Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу № НІ/11/20-Ф від 26.06.2024 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за Кредитним договором №5445210313 від 01.02.2021 року у розмірі 41681,32 грн, з яких: 28464,26 грн - сума заборгованості за тілом кредиту; 3,82 грн - сума заборгованості за відсотками; 13213,24 грн – сума заборгованості за комісією.
Відповідно до статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора; зобов`язання в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Договори факторингу за своєю суттю є договорами, які засвідчують відступлення права вимоги боргу з боржника у зобов`язанні. У відповідності до статті 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. В свою чергу, будь-який кредитор, первісний або новий, окрім доведення факту укладення договору та набуття прав на стягнення з боржника у зобов`язанні повинен довести факт виникнення зобов`язання у боржника, що, в даному випадку може бути підтверджено фінансовими документами про перерахування коштів на рахунок відповідача.
Разом з тим позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту відступлення ТОВ «ФК «ЦФР» до АТ «Таскомбанк» права грошової вимоги до ОСОБА_1 за Кредитним договором №5445210313 від 01.02.2021 року, а саме - позивач не надав суду реєстр прав вимоги із зазначенням ціни договору та розміру заборгованостей позичальника, що встановлено п.2.1 Договору факторингу №171221 від 17.12.2021 року, укладеного між АТ «Таскомбанк» та ТОВ «ФК «ЦФР».
Крім того, суд зазначає, що у позовній заяві позивач зазначає, що відповідачка має непогашену заборгованість перед позивачем за Кредитним договором №5445210313 від 01.02.2021 року в сумі 41681,32 грн, з яких: 28464,26 грн - сума заборгованості за тілом кредиту; 3,82 грн - сума заборгованості за відсотками; 13213,24 грн – сума заборгованості за комісією, на підтвердження чого долучає до матеріалів справи розрахунок заборгованості за Кредитним договором №5445210313 від 01.02.2021 року за період з 26.06.2024 по 31.07.2025, який складений представником ТОВ «ФК «ЄАПБ».
З наданого позивачем розрахунку лише вбачається отримання прав вимоги до боржниці у розрахованій первісним кредитором сумі.
Суд звертає увагу на те, що вищевказаний розрахунок заборгованості за договором є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, що дозволили б суду пересвідчитися, чи передавалися в дійсності кошти позичальниці в кредит, не вбачається чому саме такий розмір тіла кредиту та як він змінювався, чи вносила відповідачка кошти на погашення заборгованості. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 13 травня 2020 року, справа № 219/1704/17, провадження № 61-1211св19.
Розрахунок заборгованості, наданий позивачем, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані в позовній заяві, а тому не є належним доказом наявності заборгованості. 
Зазначений розрахунок із зазначенням конкретних розмірів заборгованості є документом, що створений самим позивачем, а відтак інформація, що зазначена в ньому, за відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач. Підтвердженням зарахування кредитних коштів на картковий рахунок та користування кредитними коштами може бути виписка по рахунку, проте таких документів матеріали справи не містять.
Крім того, позивачем не надано доказів наявності заборгованості відповідачки перед первісним кредитором на момент укладення договору факторингу, зокрема не доведено ті обставини, що відповідачкою взагалі були отримані кошти на встановлених у договорі умовах.
Отже, з огляду на положення вказаних вище норм законодавства, докази надання відповідачці коштів, оплати чи неоплати за кредитним договором відповідачкою є необхідним для доведення вимог позивача про стягнення заборгованості. Позивач повинен був довести ці обставини за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ЦПК України та з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог, зазначені ним обставини.
У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які підтверджують факт надання ОСОБА_1 кредиту у сумі 31503,70 грн.
Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно п. 1.6. ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі - Закон № 2346-III) в редакції, чинній станом на момент укладення договору, документ на переказ - електронний або паперовий документ, що використовується суб`єктами переказу, їх клієнтами, кліринговими, еквайринговими установами або іншими установами - учасниками платіжної системи для передачі доручень на переказ коштів.
Відповідно до п. 22.1. ст. 22 Закону № 2346-III ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів: 1) платіжне доручення; 2) платіжна вимога-доручення; 3) розрахунковий чек; 4) платіжна вимога; 5) меморіальний ордер. Національний банк України має право встановлювати інші види розрахункових документів.
Згідно п. 22.4. ст. 22 Закону № 2346-III під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним:
для платника - з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника;
для банку платника - з дати списання коштів з рахунка платника та зарахування на рахунок отримувача в разі їх обслуговування в одному банку або з дати списання коштів з рахунка платника та з кореспондентського рахунка банку платника в разі обслуговування отримувача в іншому банку.
Банки мають забезпечувати фіксування дати прийняття розрахункового документа на виконання.
Подання паперових розрахункових документів до банку має здійснюватися клієнтом особисто, якщо інше не передбачено договором.
Подання електронних розрахункових документів може здійснюватися клієнтом як особисто на носіях інформації, так і за допомогою наданих йому обслуговуючим банком програмно-технічних засобів, які забезпечують зв`язок з програмно-технічними засобами цього банку. Програмно-технічні засоби з вбудованою в них системою захисту інформації мають відповідати вимогам, що встановлюються Національним банком України. (п. 22.5. ст. 22 Закону № 2346-III).
Відповідно до п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, в редакції, чинній станом на момент укладення договору, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій/електронній формі) із особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку.
Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 554/4300/16-ц (провадження № 61-3689св21) від 25.05.2021 належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Згідно ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (в чинній станом на момент укладення договору редакції) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
У постанові від 15.06.2023 у справі № 910/15023/21 Верховний Суд зазначив, що виписки з особового рахунка клієнта банку (банківські виписки з рахунку позичальника) є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2019 у справі №910/10254/18, від 19.02.2020 у справі №910/16143/18, від 26.02.2020 у справі №911/1348/16, від 19.11.2020 у справі №910/21578/16, постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25.05.2021 у справі №554/4300/16-ц, від 21.09.2022 у справі №381/1647/21, від 07.12.2022 у справі №298/825/15-ц).
Отже, належним доказом перерахування позивачем відповідачці коштів є відповідні розрахункові документи, банківські виписки або інші первинні документи, оформлені відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Позивачем не були надані суду розрахункові документи, банківські виписки або інші належні та допустимі докази, які підтверджують факт надання відповідачці кредитних коштів. На підтвердження існуючої заборгованості позивачем долучено лише розрахунок заборгованості за Кредитним договором №5445210313 від 01.02.2021 р., що не може вважатись належним та достатнім доказом існуючої заборгованості.
Позивач не заявляв клопотання про витребування доказів. З огляду на принцип змагальності, суд не має права за власною ініціативою витребовувати докази надання відповідачці кредитних коштів.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19) зазначила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18).
У постанові від 27.05.2020 у справі №2-879/13 Верховний Суд зазначив, що сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме такі, належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом.
Крім того, у постанові від 01.11.2023 Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду (справа №462/2056/20, провадження №61-3758св23) зазначає, що засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. 
Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. 
Враховуючи ненадання позивачем належних та допустимих доказів переходу права вимоги до ОСОБА_1 від ТОВ «ФК «ЦФР» до АТ «Таскомбанк» та надання відповідачці кредитних котштів у сумі 31503,70 грн, на виконання Кредитного договору №5445210313 від 01.02.2021 року, у задоволенні позову слід відмовити.
Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими і такими, що не підтверджені належними, достатніми доказами, а тому не підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, відсутні підстави для стягнення з відповідачки на користь позивача судових витрат.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 13, 77-81, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:
У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Суддя Саламатін О.В.