ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 квітня 2026 р. 	Справа № 480/10296/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: Макаренко Я.М. , Перцової Т.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 25.09.2025 (суддя Глазько С.М.; м. Суми) по справі № 480/10296/24
за позовом ОСОБА_1 
до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області , Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області 
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі за текстом – ОСОБА_1 , позивач, апелянт) звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, (далі- перший відповідач, ГУ ПФУ в Сумській області), Головного управління Пенсійного Фонду України в Одеській області (далі – другий відповідач, ГУ ПФУ в Одеській області), у якому просила суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 06.11.2024 № 184250012211 щодо відмови в призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області призначити, нараховувати і виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років з 30.10.2024, як працівнику охорони здоров`я, відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2025 року у справі № 480/10296/24 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, Головного управління Пенсійного Фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії – відмовлено.
Позивач, не погодившись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи та неправильне застосування норм матеріального права, просила суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 25.09.2025 по справі № 480/10296/24 та прийняти нове рішення по справі, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що вона працювала у Комунальному некомерційному підприємстві «Шосткинська дитяча лікарня» Шосткинської міської ради у період з 24.01.2007 по 15.10.2024 на посаді сестри медичної дитячого інфекційного відділення, робота на якій, на її переконання, підлягає зарахуванню до спеціального стажу у подвійному розмірі. Вказує, що 30.10.2024 звернулась до органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», однак рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №184250012211 від 06.11.2024 їй було відмовлено у призначенні пенсії з підстав недостатності спеціального стажу станом на 11.10.2017. Тобто, другим відповідачем не зараховано до спеціального стажу позивача в подвійному розмірі період роботи ОСОБА_1 з 12.10.2017 по 15.10.2024, який становить 7 років 3 дні, що призвело до недостатності спеціального стажу роботи і, як наслідок, прийняття оскаржуваного рішення. 
Наполягає, що станом на день її звернення (30.10.2024) до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за вислугу років як працівнику закладу охорони здоров`я, пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII було передбачено, що право на пенсію мають працівники охорони здоров`я незалежно від віку при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. При цьому зауважила, що другий відповідач не заперечує, що посада позивача «сестра медична дитячого інфекційного відділення» дає право на зарахування періоду роботи у подвійному розмірі. Стверджує, що при зарахуванні до її спеціального стажу роботи в подвійному розмірі періоду роботи в КНП «Шосткинська дитяча лікарня» з 12.10.2017 по 15.10.2024 її загальний спеціальний стаж роботи складав би 35 років, що перевищує необхідні 25 років.
З огляду на викладене, наполягає, що на момент звернення до відповідача вона мала необхідний спеціальний стаж понад 25 років, з урахуванням зарахування періоду роботи після 11.10.2017 у подвійному розмірі, а відтак вважає рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії протиправним та таким, що підлягає скасуванню.
Апелянт вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що підставою звернення позивача до суду була виключно незгода з рішенням ГУ ПФУ в Одеській області в частині незарахування до спеціального стажу періоду навчання, оскільки такий висновок зроблено без належного дослідження змісту позовних вимог та доводів позивача. При цьому, стверджує, що судом першої інстанції залишено поза увагою положення пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII у редакції, чинній до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911-VIII, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.
Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. Наполягав на відсутності у позивача права на призначення пенсії на підставі п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII з огляду на відсутність спеціального страхового стажу. 
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю – доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 30.10.2024 позивач звернулася до відповідного органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком.
За результатами розгляду вказаної заяви, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області було прийнято оскаржуване рішення від 06.11.2024 №184250012211 про відмову у призначенні пенсії за віком.
У даному рішенні, зокрема, зазначено, що пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають: працівники освіти, охорони здоров`я незалежно від віку, якщо вони мали стаж роботи за спеціальністю, визначений: на 01.04.2015 - 25 років, на 01.01.2016 - 25 років 06 місяців; на 11.10.2017 - 26 років 06 місяців.
Страховий стаж заявниці становить 19 років 08 місяців (із урахуванням кратності - 30 років 01 місяць).
Спеціальний стаж роботи становить 10 років 06 місяців, із урахуванням кратності 21 рік (станом на 11.10.2017).
За доданими документами до страхового стажу не зараховано: період навчання з 01.01.2004 по 06.03.2006, оскільки згідно із Законами України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” та “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” студенти не визначені ні як застраховані особи, ні як платники єдиного внеску, починаючи з 01.01.2004 період навчання у вищих та середніх спеціальних навчальних закладах не зараховується до страхового стажу (а.с.22).
Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідача та вважаючи його протиправним, позивач звернулася до суду з цим позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про відмову у призначенні позивачу пенсії є правомірним, оскільки позивач не має необхідного спеціального стажу для призначення пенсії за вислугу років, визначеного пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», станом на 11.10.2017, що відповідно до пункту 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є визначальним для виникнення права на такий вид пенсії.
При цьому суд також дійшов висновку про відсутність підстав для зарахування до страхового стажу періоду навчання позивача у зв`язку з недотриманням умов, передбачених законодавством, зокрема перевищенням тримісячної перерви між закінченням навчання та працевлаштуванням.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом № 1788-XII та Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-ІV (далі по тексту – Закон № 1058-ІV), іншими законами і нормативно-правовими актами та міжнародними договорами (угодами), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.
Відповідно до статті 2 Закону № 1788-XII за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.
Згідно положень статті 51 Закону №1788-ХІІ пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Положеннями статті 52 Закону № 1788-ХІІ визначено, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту "е" статті 55.
Пунктом "е" статті 55 Закону № 1788-ХІІ (в редакції, чинній до 01.04.2015) було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Проте, Законом України від 02 березня 2015 року № 213-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення", який набув чинності з 01.04.2015 пункт "е" статті 55 Закону № 1788-ХІІ було викладено в іншій редакції, згідно якої право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати:
з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців;
з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років;
з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців;
з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років;
з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців;
з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років;
з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців;
з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років;
з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців;
з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.
У подальшому, згідно із Законом № 911-VIII до статті 55 Закону № 1788-ХІІ з 01.01.2016 було внесено зміни, відповідно до якого пункт "е" вказаної статті має наступний зміст: 
“Право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.
До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.”
Отже, Закон № 911-VIII встановив раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме: 55 років - при наявному спеціальному стажі діяльності не менше 25 років.
Проте, рішенням Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року № 2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законами України № 213-VIII та № 911-VIII.
Конституційний Суд України приймаючи вказане рішення, виходив з того, що встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення певного віку (для працівників, зазначених у пунктах "е", "ж" статті 55 Закону № 1788-ХІІ – 55 років), нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.
Крім того, на думку Конституційного Суду України, положення Закону № 1788-ХІІ щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.
Таким чином, стаття 55 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законами України № 213-VIII та № 911-VIII втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення, тобто з 04 червня 2019 року.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що з 04 червня 2019 року при вирішенні питання про призначення позивачці пенсії за вислугою років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону № 1788-XII необхідно керуватися вказаною нормою у редакції до внесення змін Законом № 213-VIII та Законом № 911-VIII.
Отже, з 04 червня 2019 року при визначенні права на отримання пенсії за вислугу років незалежно від віку необхідно виходити з наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років на посадах зазначених у переліку, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.
Аналогічний правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 27.07.2022 по справі № 440/1286/20.
Так, колегія суддів зазначає, що посада сестри медичної дитячого інфекційного відділення в Комунальному некомерційному підприємстві «Шосткинська дитяча лікарня», яку займала позивач, входить до Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 р. № 909.
Колегією суддів встановлено, що відмовляючи у задоволенні заяви про призначення позивачу пенсії, ГУ ПФУ в Одеській області послалося на недостатність у ОСОБА_1 станом на 11 жовтня 2017 року спеціального стажу роботи – 26 років 6 місяців, який дає право на призначення пенсії.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон № 1058-ІV.
03 жовтня 2017 року прийнято Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" № 2148-VIII, яким з 11 жовтня 2017 року розділ XV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV доповнено пунктом 2-1.
Згідно з пунктом 2-1 Розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV, особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".
Також, Законом № 2148-VІІІ у зв`язку з внесенням змін до пункту 16 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-XII, останній викладено у наступній редакції:
"До приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону №1788-XII застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії".
З наведеного слідує, що з урахуванням положень п.2-1 та п.16 Розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV пенсія за вислугу років відповідно до положень пункту “е” статті 55 Закону України № 1788-XII може бути призначена особам, які мають стаж, необхідний для її призначення станом на 11 жовтня 2017 року.
Аналогічний правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 27.07.2022 по справі № 440/1286/20.
Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Статтею 62 Закону № 1788-XII визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до наявної в матеріалах справи копії трудової книжки серії НОМЕР_1 (а.с. 15-16) встановлено, що позивач з 01.09.2003 по 03.03.2006 навчалася у Шосткинському медичному училищі;
з 24.01.2007 прийнята медичною сестрою палатного дитячого інфекційного відділення КЛПЗ «Шосткинська дитяча лікарня»;
з 01.04.2008 переведена медичною сестрою дитячого інфекційного відділення;
з 19.04.2010 переведена сестрою медичною дитячого інфекційного відділення;
15.10.2024 звільнена за угодою сторін;
17.10.2024 прийнята учнем контролера виробів капсульного виробництва (спеціальні хімічні виробництва) виробництва № 5 нв ТОВ «Шосткинський завод «Імпульс».
Отже, згідно записів трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 , станом на 11 жовтня 2017 року, спеціальний стаж ОСОБА_1 як працівника закладу охорони здоров`я, у розумінні пункту «е» статті 55 Закону № 1788-XII в редакції до 01.04.2015 становить 10 років 6 місяців, а з урахуванням кратності — 21 рік, замість необхідних щонайменше 25 років станом на 11 жовтня 2017 року.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, приймаючи рішення від 06.11.2024 №184250012211 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років, діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством, оскільки позивач станом на 11 жовтня 2017 року не мала необхідного спеціального стажу, достатнього для набуття права на такий вид пенсії. 
При цьому доводи позивача про наявність у неї понад 25 років спеціального стажу на момент звернення до пенсійного органу не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, оскільки з урахуванням положень пункту 2-1 та пункту 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV визначальним для виникнення права на пенсію за вислугу років є наявність необхідного стажу саме станом на 11 жовтня 2017 року, а не на дату звернення із відповідною заявою. 
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення ГУ ПФУ в Одеській області є правомірним, підстави для його скасування відсутні, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо неправильного визначення судом першої інстанції предмета спору та незастосування положень пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у відповідній редакції, оскільки суд першої інстанції дослідив обставини, на які посилається позивач, зокрема щодо тривалості спеціального стажу та порядку його обчислення, і надав їм належну правову оцінку, встановивши, що станом на 11.10.2017 спеціальний стаж позивача складав 10 років 06 місяців (із урахуванням кратності — 21 рік), що є недостатнім для набуття права на пенсію за вислугу років, а відтак доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.
Ухвалюючи це судове рішення, колегія суддів керується положеннями статті 322 КАС України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини, а саме рішенням «Серявін та інші проти України», та пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень.
Відповідно до пункту 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Положеннями пункту 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів передбачено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначене, дослідивши фактичні обставини та питання права, які лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття цього судового рішення.
Згідно з частинами 1-3 статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції і вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду – без змін, оскільки судом було правильно встановлено всі обставини справи, а рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 25.09.2025 по справі № 480/10296/24 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	С.П. Жигилій 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Я.М. Макаренко   Т.С. Перцова