ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 року	Львів	Справа №300/4042/25 пров. №А/857/4184/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гудима Л.Я.,
суддів: Качмара В.Я., Онишкевича Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2025 року, головуючий суддя – Панікар І.В., ухвалене у м. Івано-Франківськ, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій,- 

В С Т А Н О В И В:

Позивач – ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ГУПФУ в Івано-Франківській області, в якому просив визнати дії відповідача щодо відмови у визначенні заробітної плати за період роботи з 01.12.2007 року по 01.11.2017 року у ПП ОСОБА_2 та у ТОВ "Рент Інвест" на підставі довідки № 39 від 30.04.2018 року та № 55 від 30.04.2018 року - протиправними; зобов`язати відповідача визначити заробітню плату за період роботи з 01.12.2007 року по 01.11.2017 року у ПП ОСОБА_2 та у ТОВ "Рент Інвест" на підставі довідки № 39 від 30.04.2018 року та № 55 від 30.04.2018 року; здійснити перерахунок пенсії з моменту звернення із заявою про призначення пенсії у зв`язку із врахуванням заробітної плати за період роботи з 01.12.2007 року по 01.11.2017 року у ПП ОСОБА_2 та у ТОВ "Рент Інвест" на підставі довідки № 39 від 30.04.2018 року та № 55 від 30.04.2018 року.
В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що позивача з 28.03.2025 року переведено на пенсі за віком відповідно до Закону № 1058. В подальшому, на виконання рішення Івано-Франківського адміністративного суду від 30.05.2024 року у справі № 300/1159/24, ГУ ПФУ у Івано-Франківській області зараховано до страхового стажу позивача періоди роботи з 18.11.2001 року по 03.05.2007 року, з 01.12.2007 року по 06.02.2009 року, з 15.04.2009 року по 26.03.2010 року, з 10.09.2010 року по 31.05.2011 року, з 18.08.2011 року по 31.01.2012 року, з 01.02.2012 року по 01.05.2012 року, з 09.07.2012 року по 31.08.2012 року, з 31.10.2012 року по 22.01.2013 року, з 23.01.2013 року по 30.04.2013 року, з 05.08.2014 року по 30.04.2015 року, з 23.12.2015 року по 13.07.2016 року, з 25.11.2016 року по 01.11.2017 року, з 12.12.2017 року по 05.07.2018 року, з 06.07.2018 року по 23.12.2020 року та здійснено перерахунок та виплату пенсії по інвалідності (з врахуванням цих періодів роботи) з 23.12.2020 року, з урахуванням висновків суду викладених у рішенні. В подальшому, позивач звернувся до відповідача із заявою, у якій просив здійснити нарахування пенсії із урахуванням заробітної плати за період роботи на території рф на підставі довідок за № 39 від 30.04.2018 року та за № 55 від 30.04.2018 року. Однак, листом від 07.05.2025 року відповідач повідомив позивача про те, що пенсії враховуються за період страхового стажу, набутого на території України, на умовах, визначених частиною 1 статті 40 Закону № 1058, та на території рф по 31.12.1991 року.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2025 року адміністративний позов задоволено; визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, які полягають у відмові ОСОБА_1 здійснити перерахунок пенсії з урахуванням заробітної плати на території російської федерації визначеної в довідках за № 39 від 30.04.2018 року та № 55 від 30.04.2018 року; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснити з 10.05.2025 року перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з урахуванням довідок про заробітну плату за час роботи на території російської федерації за № 39 від 30.04.2018 року та № 55 від 30.04.2018 року. 
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ГУПФУ в Івано-Франківській області оскаржило його в апеляційному порядку, яке, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, не надано належної правової оцінки наявним доказам, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.
Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що у зв`язку з припиненням з 01.01.2023 року росією участі в угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року, до страхового стажу зараховуються лише періоди роботи на території рф по 31.12.1991 року. З огляду на викладене, позивачу правомірно відмовлено у зарахуванні довідок про заробітну плату на території рф.
На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 10.04.2025 року позивач звернувся із заявою до управління Пенсійного фонду, за змістом якої просив здійснити обчислення його пенсії з урахуванням заробітної плати відображеної у довідках № 39 від 30.04.2018 року та № 55 від 30.04.2018 року.
07.05.2025 року ГУ ПФУ в Івано-Франківській області листом за № 3864-3202/Ц-02/8-0200/25 повідомило позивача, що у зв`язку із припиненням з 01.01.2023 року росією участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року, до страхового стажу зараховуються періоди роботи на території російської федерації по 31.12.1991 року.
Вважаючи протиправними такі дії відповідача щодо відмови у врахуванні при обчисленні розміру пенсії заробітної плати відповідно до оскаржуваних довідок, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що припинення участі російської федерації в Угоді, так само, як і постанова Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 року № 1328 "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення", не є підставою для відмови в обчисленні стажу роботи позивача, адже такий стаж ним набутий до ухвалення відповідних рішень. Крім того, надані позивачем довідки не можуть піддаватися сумніву та позбавляти особу права на отримання пенсії тільки з тих міркувань, що у зв`язку з військовою агресією рф припинено співробітництво з країною-агресором.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.
Згідно приписів статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).
Як передбачено статтею 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: 1) громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом; 2) особи, яким до дня набрання чинності цим Законом була призначена пенсія відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» (крім соціальних пенсій) або була призначена пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) за іншими законодавчими актами, але вони мали право на призначення пенсії за Законом України «Про пенсійне забезпечення» - за умови, якщо вони не отримують пенсію (щомісячне довічне грошове утримання) з інших джерел, а також у випадках, передбачених цим Законом, - члени їхніх сімей.
Статтею 24 вказаного Закону передбачено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а за її відсутності інші документи, видані за місцем роботи або архівними установами.
Пунктом 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки або необхідних записів у ній трудовий стаж може підтверджуватися даними реєстру застрахованих осіб, довідками, виписками з наказів, особовими рахунками, відомостями про заробітну плату, письмовими трудовими договорами та іншими документами, що містять відомості про періоди роботи. Пунктом 18 Порядку № 637 встановлено, що за відсутності таких документів і неможливості їх отримання трудовий стаж може бути встановлений на підставі показань не менше двох свідків.
Отже, відповідно до пункту 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, у разі відсутності необхідних записів у трудовій книжці або наявності неправильних чи неточних записів про періоди роботи, для підтвердження стажу приймаються інші документи, а за відсутності таких документів або архівних даних трудовий стаж може встановлюватися на підставі показань не менше двох свідків, які працювали разом із заявником.
Як слідує з матеріалів справи, підставою відмови у зарахуванні заробітної плати відповідно до довідок за № 39 від 30.04.2018 року та № 55 від 30.04.2018 року є припинення рф з 01.01.2023 року участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року.
Разом з тим, матеріали справи містять довідки № 39 від 30.04.2018 року та № 55 від 30.04.2018 року, видані підприємствами на яких працював позивач, зазначені довідки відповідають вимогам пункту 3 Порядку № 637 та містять усі необхідні відомості для встановлення страхового стажу. Отже, згідно вказаних документів підтверджується факт трудової діяльності позивача у спірний період.
Відповідно до частини другої статті 4 Закону № 1058-ІV якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.
Питання пенсійного забезпечення громадян України, які працювали на території російської федерації, регулювалися Угодою про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, відповідно до якої пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць Угоди здійснюється за нормами законодавства держави, на території якої вони проживають. Ця угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав-учасниць Угоди (стаття 5 Угоди). Обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, які враховуються до трудового стажу.
Відповідно до вимог статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, яка підписана та набрала чинності 13 березня 1992 року, пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають. Вказана Угода підписана Україною та російською федерацією та відповідно, була обов`язкова для застосування в спірний період державними органами вказаних держав.
Статтею 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.
Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.
Згідно з абзацами 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн" від 14 січня 1993 року, трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.
Отже, наведені положення вказаних міжнародних договорів передбачають, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.
Як вірно вказав суд першої інстанції, всі первинні документи не можуть піддаватися сумніву та позбавляти особу права на отримання пенсії, що обчислена із заробітку, який вона отримувала на законних підставах, тільки з тих міркувань, що російська федерація припинила участь в зазначеній Угоді.
Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що хоч російська федерація припинила участь російської федерації в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності незалежних держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року, однак у спірні періоди роботи позивача вказана Угода була чинною та передбачала право на пенсію громадянам держав - учасниць Угоди з врахуванням трудового стажу, набутого на території будь-якої з цих держав.
При цьому позивач не може нести негативні наслідки у вигляді відмови у зарахуванні спірного періоду роботи до страхового стажу.
Крім того суд апеляційної інстанції зазначає, що надані позивачем довідки не можуть піддаватися сумніву та позбавляти позивача права на зарахування відповідних періодів до страхового стажу лише з тих міркувань, що через військову агресію рф припинено співробітництво з країною-агресором. Відповідачем не доведено недостовірність зазначених відомостей у довідках або наявність правових підстав для відмови у їх врахуванні.
Колегія суддів звертає увагу, що на момент набуття позивачем спірного трудового стажу діяли міжнародні договори, якими було передбачено взаємне визнання трудового стажу, набутого на території держав учасниць відповідних угод, а припинення участі РФ у цих угодах не має зворотної дії у часі та не може впливати на вже набуті пенсійні права позивача. Пенсійні права, що виникли до припинення дії міжнародних договорів, зберігають свою юридичну силу.
З врахуванням наведеного, слід зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії позивачу у з урахуванням довідок про заробітну плату за час роботи на території російської федерації за № 39 від 30.04.2018 року та № 55 від 30.04.2018 року.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, відтак підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені сторонами, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді.
З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2025 року у справі №300/4042/25 – без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Постанову разом із паперовими матеріалами апеляційної скарги надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи. 

Головуючий суддя	 	Л. Я. Гудим 	
судді	 	В. Я. Качмар 	
 	 	Т. В. Онишкевич