СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 березня 2026 року Справа № 480/729/25
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Прилипчука О.А.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/729/25 
за позовом  ОСОБА_1 
до Мобільного рятувального центру швидкого реагування "Суми" Державної служби України з надзвичайних ситуацій 
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Міжрегіонального центру швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій, в якій просить:
1. Визнати протиправною бездіяльність Міжрегіонального центру швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 при звільненні з роботи грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019, 2021 та 2022 роки в загальній кількості 42 дні.
2. Зобов`язати Міжрегіональний центр швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019, 2021 та 2022 роки в загальній кількості 42 дні.
В обгрунтування позовних вимог зазначив, що в період з 1996 року по 20 серпня 2024 року позивач проходив службу в Міжрегіональному центрі швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій. 07.06.2018 року позивач отримав статус учасника бойових дій.
Відповідно до ст. 16-2 Закону України “Про відпустки” учасникам бойових дій надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
20.08.2024 року позивача було звільнено з Міжрегіонального центру швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій. При звільненні позивачу була виплачена грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки за періоди з 06.09.2022 по 31.12.2023 та з 01.01.2024 по 20.08.2024. В той же час не була виплачена грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019, 2021 та 2022 роки в загальній кількості 42 дні.
04.12.2024 позивач звернувся до відповідача з проханням нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки. Але, Міжрегіональний центр швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій листом від 05.12.2024 № 77-3078/7702 відмовив у нарахуванні та виплаті грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, посилаючись на відсутність правових підстав.
Вважаючи відмову протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями даний позов розподілено судді Осіповій О.О.
Ухвалою суду від 31.01.2025 відкрито провадження в даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.
Відповідачем надано відзив на позовну заяву, де зазначив, що відповідно до ст. 24 Закону України “Про відпустки” у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Додаткова відпустка учасникам бойових дій, що визначена ст. 16-2 Закону України “Про відпустки”, не належить до щорічних відпусток, а є пільгою, гарантованою державою (п.12. ст. 12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”). У зв`язку з цим на додаткову відпустку учасникам бойових не поширюються норми, передбачені для щорічних відпусток, у тому числі щодо поділу на частини, перенесення на інший період та виплати грошової компенсації під час звільнення.
Право на додаткову відпустку учасникам бойових чинне законодавство надавало позивачу з 2015 року. І позивач цим правом користувався. З моменту отримання статусу учасника бойових дій (з 2018 року, про що свідчить копія посвідчення учасника УБД) позивач користувався відпусткою у 2018, 2020, 2023, 2024 роках.
Зазначені докази доводять, що позивач знав про своє право на відпустку, але не бажав ним користуватися, оскільки заяви щодо надання додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019, 2021, 2022 роки відсутні.
Також, відповідач зауважив, що позивач звернувся до суду з порушенням строку звернення до адміністративного суду, встановленого чинним законодавством, адже наказ МЦШР від 20.08.2024 “Про звільнення працівника ОСОБА_1 ” містив всю інформацію щодо виплат позивачу у зв`язку із звільненням. З наказом позивач був ознайомлений 20.08.2024.
Тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с. 19-20).
У відповіді на відзив позивач не погоджується з позицією відповідача та просить позовні вимоги задовольнити (а.с. 38-40).
У запереченні на відповідь на відзив на позовну заяву відповідач підтримав свою позицію, викладену у відзиві на позовну заяву (а.с. 32-33).
20.10.2025 відповідачем подано клопотання, в якому зазначив, що найменування Міжрегіонального центру швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій (ідентифікаційний код 33219415) змінено на Мобільний рятувальний центр швидкого реагування “Суми” Державної служби України з надзвичайних ситуацій.
У зв`язку зі звільненням ОСОБА_2 з посади судді Сумського окружного адміністративного суду на підставі Указу Президента України № 958/2025 від 13.12.2025 та наказу голови Сумського окружного адміністративного суду від 08.01.2026 за № 5-ОС та відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу розподілено судді Прилипчуку О.А.
Ухвалою суду від 14.01.2026 прийнято справу № 480/729/25 до свого провадження, розгляд справи продовжено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Копія ухвали надіслана учасникам процесу.
Ухвалою суду від 26.01.2026 допущено заміну назви відповідача - Міжрегіональний центр швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій у справі - № 480/729/25 на Мобільний рятувальний центр швидкого реагування "Суми" Державної служби України з надзвичайних ситуацій.
Дослідивши матеріали адміністративної справи та зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні відносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів.
Судом встановлено, що позивач проходив службу в Міжрегіональному центрі швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій, що відповідачем не заперечувалось. 
07.06.2018 року позивач отримав статус учасника бойових дій, що підтверджується копією відповідного посвідчення серія НОМЕР_1 (а.с. 5).
Відповідно до наказу начальника Міжрегіонального центру швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій № 466 від 20.08.2024 року ОСОБА_1 звільнено зі служби у зв`язку з скороченням штату працівників з 20.08.2024 (а.с. 7). 
02.12.2024 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив повідомити про невикористані дні додаткових відпусток (а.с. 9). 
04.12.2024 позивач звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019, 2021 та 2022 роки (а.с. 8). 
Листом № 77-3078/7702 від 05.12.2024 Міжрегіональним центром швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій повідомлено, що оскільки додаткова відпустка учасникам бойових дій не належить до щорічних відпусток, то на неї не поширюються норми, передбачені для щорічних відпусток, у тому числі щодо поділу на частини, перенесення на інший період та виплати грошової компенсації під час звільнення.
Таким чином, вважає, що в МЦІІlР відсутні правові підстави для нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019, 2021, 2022 та 2023 роки при звільнені з роботи. Також, протягом 2019, 2021, 2022 та 2023 років заявник не виявляв бажання отримати додаткову відпустку як учасник бойових дій та не звертався до керівництва МЦІІlР з відповідною заявою (а.с. 6).
Також на заяву позивача від 02.12.2025 листом № 77-0201-3143/7705 від 11.12.2025 відповідачем надано інформацію щодо додаткових відпусток, передбачених п.1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, та гарантії їх соціального захисту" та ст. 16-2 Закону України "Про відпустки", де зазначено, що 2018 - використано 14 днів додаткової відпустки (Наказ МЦШР ДСНС України від 30.08.2018 № 179); 2019 - не використано 14 днів; 2020 - використано 14 днів додаткової відпустки (Наказ МЦШР ДСНС України від 24.09.2020 № 210); 2021 - не використано 14 днів; 2022 - не використано 14 днів; 2023 - використано 14 днів додаткової відпустки (Наказ МЦШР ДСНС України від 30.05.2023 № 108); 2024 - використано 14 днів додаткової відпустки (Наказ МЦШР ДСНС України від 12.07.2024 № 203) (а.с. 10).
Позивач, не погодившись з тим, що при звільненні з військової служби відповідач не провів з ним розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпусти як учаснику бойових дій, звернувся з даним позовом до суду за захистом своїх прав.
Надаючи правову оцінку спірним відносинам, суд вказує наступне.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі - Закон № 2232) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Правовий статус ветеранів війни визначає Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII (далі - Закон № 3551), відповідно до ст.4 якого ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать, зокрема, учасники бойових дій.
Учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час (ст. 5 Закону № 3551).
Відповідно до п.12 ч.1 ст.12 Закону "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасникам бойових дій надаються пільги, зокрема, використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 4 Закону України "Про відпустки" від 15.11.1996 №504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
За приписами статті 16-2 Закону "Про відпустки" учасникам бойових дій надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" № 2011-ХІІ від 20.12.1991 (далі - Закон № 2011, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
Абзацами першим та третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011 передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до пункту 17 статті 10-1 зазначеного Закону, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Згідно з пунктом 18 цієї ж статті в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, яка включається згідно ст. 4 Закону України "Про відпустки" саме до щорічних, та право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби, їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України "Про відпустки" та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".
Дана позиція суду узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, вказаними в постанові від 21.08.2019, якою залишено без змін рішення Верховного Суду від 16.05.2019 у зразковій справі №620/4218/18 (Пз/9901/4/19).
Відповідно до ч.3 ст.291 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
Виходячи із вказаної норми, враховуючи, що дана справа підпадає під ознаки типової справи, зазначених у рішенні Верховного Суду від 16.05.2019, при ухваленні рішення у даній справі, судом враховано правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні у зразковій справі №Пз/9901/4/19 (620/4218/18).
Крім того, суд враховує висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 30.04.2013 року у справі Тимошенко проти України (заява №49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту "законності", передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).
Отже, при звільненні з військової служби у запас, позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористані ним у 2019, 2021 та 2022 році днів додаткових відпусток, як учасник бойових дій, передбачених пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".
Саме на відповідача покладено обов`язок щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткових відпусток, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".
Відповідно до ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів правомірності своєї бездіяльності щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки позивачу як учаснику бойових дій за період 2019, 2021-2022 року.
Таким чином, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткових відпусток, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за період 2019, 2021-2022 року, у зв`язку з чим суд, з урахуванням ст.9 КАС України в частині визначення спірного періоду, вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити.
Щодо твердження відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду з даним позовом суд зазначає наступне.
Згідно ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Частиною 5 статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Відповідно до частини 3 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Водночас у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.
Умови проходження більшості видів публічної служби, зокрема й у питаннях щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю.
Так, відповідно до частин 1 статті 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Відповідно до ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Суд зазначає, що рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України (справа щодо строків звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат) від 11.12.2025 №1-р/2025 (справа № 1-7/2024(337/24) визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину першу статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат. У цьому рішенні зазначено, що установлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат суперечить Конституції України, оскільки призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав, гарантованих статтями 43 і 55 Конституції України, порушує гарантії своєчасного одержання винагороди за працю та позбавляє працівника реальної можливості ефективно реалізувати право на судовий захист, що суперечить частині першій статті 8, частині сьомій статті 43, частині першій статті 55 Конституції України.
Так, у постанові палати КАС ВС від 21.03.2025 по справі №460/21394/23 суд дійшов висновку про поширення дії частини першої статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності. Також у вказаній справі палата КАС ВС дійшла висновку, що строк треба рахувати з моменту вручення письмового документа, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачу.
Як зазначив позивач, про порушення свого права на отримання компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій дізнався з листа відповідача від 05.12.2025.
Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б спростовували доводи позивача щодо того факту, що він міг дізнатися про порушене право та, відповідно, мав можливість звернутися до суду у строки передбачені Кодексом адміністративного судочинства України. Відповідачем не надано доказів вручення позивачеві письмового документа, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені йому.
Таким чином, суд приходить висновку, що доводи представника про пропуск позивачем строків звернення до суду є помилковими.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Мобільного рятувального центру швидкого реагування "Суми" Державної служби України з надзвичайних ситуацій про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії – задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Мобільного рятувального центру швидкого реагування "Суми" Державної служби України з надзвичайних ситуацій щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2019, 2021-2022 роки в загальній кількості 42 дні, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Зобов`язати Мобільний рятувальний центр швидкого реагування "Суми" Державної служби України з надзвичайних ситуацій (вул. Рятувальників, 64, м. Ромни, Роменський район, Сумська область, 42001, код ЄДРПОУ 33219415) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2019, 2021-2022 роки в загальній кількості 42 дні, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 

Суддя   О.А. Прилипчук