ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

21 квітня 2026 року м. Житомир справа № 240/19305/25
категорія 112030700

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Шимоновича Р.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди, 

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 із позовом, в якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягала у припиненні з лютого 2025 року виплат частки грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_2 на користь його неповнолітнього сина ОСОБА_3 ;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 поновити ці виплати на користь ОСОБА_3 з лютого 2025 року;
- стягнути з військової частини НОМЕР_1 компенсацію моральної шкоди у розмірі 30 000 грн., спричинену порушенням прав дитини та приниженням гідності як матері спільної дитини з військовослужбовцем, який зник безвісти.
В обґрунтування зазначає, що позовні вимоги мотивовані протиправністю рішення, яким відмовлено у виплаті грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_2 його неповнолітнього сина ОСОБА_3 з підстав відсутності факту спільного проживання.
Позивач зазначає, що вона є матір`ю неповнолітньої дитини військовослужбовця, який зник безвісти, що підтверджено відповідними документами, а тому її дитина має право на отримання частки грошового забезпечення такого військовослужбовця.
Вказує, що до січня 2025 року відповідні виплати на користь дитини фактично здійснювалися, що свідчить про визнання відповідачем права дитини на їх отримання відповідно до вимог чинного законодавства.
Разом з тим, починаючи з лютого 2025 року, відповідач безпідставно припинив здійснення таких виплат, незважаючи на повторні звернення позивача та подання необхідних документів.
Позивач зазначає, що на теперішній час виплати здійснюються виключно батькам зниклого безвісти військовослужбовця, тоді як неповнолітня дитина фактично позбавлена права на отримання відповідної частки грошового забезпечення, що, на її думку, суперечить встановленій законом черговості таких виплат.
Також позивач вказує, що наявність виконавчого листа про стягнення аліментів не є підставою для позбавлення дитини права на отримання частки грошового забезпечення, оскільки такі виплати мають іншу правову природу.
Крім того, позивач наголошує, що посилання відповідача на зміни в законодавстві є безпідставним, оскільки право дитини на відповідні виплати виникло у 2024 році, а відтак не може бути скасоване з огляду на принцип незворотності дії нормативно-правових актів у часі.
Позивач також зазначає, що зверталася до відповідача із досудовою претензією, однак відповіді на неї не отримала, що свідчить про бездіяльність останнього.
Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування зазначає, що діяв у межах повноважень та відповідно до законодавства, тому підстави для визнання бездіяльності протиправною відсутні.
У зв`язку з тим, що позивач отримує аліменти на дитину, він не має права на додаткове отримання частки грошового забезпечення військовослужбовця, який зник безвісти, за відсутності відповідного особистого розпорядження такого військовослужбовця. Відтак припинення відповідних виплат здійснено на законних підставах.
Вимога про відшкодування моральної шкоди є безпідставною, оскільки відсутні протиправні дії відповідача та належні докази шкоди.
Позивач подала відповідь на відзив в якій зазначає, що відповідач не заперечує факт припинення виплат, що підтверджує наявність протиправної бездіяльності.
Посилання на закон є необґрунтованим, оскільки він не забороняє виплати дитині, а аліменти не є соціальною виплатою та не впливають на відповідне право. Припинення виплат здійснено без належного правового рішення (наказу) та без повідомлення позивача, що суперечить вимогам законодавства.
Відповідач не надав жодних доказів правомірності своїх дій, що свідчить про самовільне невиконання обов`язків. Також порушено право дитини на належний соціальний захист і право позивача на отримання відповіді на звернення. Доводи відзиву не спростовують позовних вимог та є необґрунтованими.
Відповідно до положень ч. 5 ст. 262, ч. 1 ст. 263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Позивач є матір`ю неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батько якого - військовослужбовець ОСОБА_2 - зник безвісти 04.12.2024, що підтверджується належними доказами, наявними у матеріалах справи.
Судом встановлено, що до січня 2025 року неповнолітній дитині позивача здійснювалася виплата частки грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця. Вказана обставина свідчить про визнання відповідачем права дитини на отримання відповідних виплат.
Водночас, починаючи з лютого 2025 року, виплата грошового забезпечення на користь дитини була припинена, незважаючи на подання позивачем відповідних заяв та наявність, як зазначає позивач, наказу про здійснення таких виплат, що підтверджено поясненнями представника відповідача.
Разом з тим судом встановлено, що виплата частки грошового забезпечення продовжує здійснюватися батькам зниклого безвісти військовослужбовця, тоді як неповнолітня дитина таких виплат не отримує.
Матеріали справи також свідчать, що позивач зверталася до відповідача із заявою про відновлення виплат, однак відповіді на неї не отримала.
Таким чином, припинення виплат за відсутності належного рішення, оформленого у встановленому порядку, а також ненадання відповіді на звернення позивача, свідчить про протиправну бездіяльність відповідача, яка проявилась у невчиненні передбачених законом дій щодо належного розгляду заяви та прийняття вмотивованого рішення.
Саме у зв`язку з відсутністю реагування на подане звернення та невирішення питання по суті позивач була змушена звернутися до суду за захистом порушеного права.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. 5 ст. 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, систему їх соціального та правового захисту, гарантії військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах, сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни визначає та регулює відносини у цій галузі Закон України від 20.12.1991 №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сім`ї" (далі - Закон № 2011-XII, чинного на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до ст. 1 Закону № 2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Статтею 2 Закону №2011-XII встановлено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
Правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, забезпечення правового регулювання суспільних відносин, пов`язаних із набуттям правового статусу осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, з обліком, розшуком та соціальним захистом таких осіб і членів їхніх сімей регулюється Законом України "Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин" №2505-VIII у редакції від 27.04.2022 (далі - Закон № 2505-VIII, чинного на момент виникнення спірних правовідносин).
Для цілей згаданого Закону №2505-VIII визначено, що особливими обставинами вважаються збройний конфлікт, воєнні дії, тимчасова окупація частини території України, надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону №2505-VIII особа набуває статусу такої, що зникла безвісти за особливих обставин, з моменту внесення про неї відомостей, що містяться у заяві про факт зникнення, до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, у порядку, передбаченому цим Законом, та вважається такою, що зникла безвісти за особливих обставин, з моменту подання заявником заяви про факт зникнення особи.
Аналіз викладеного дає підстави для висновку, що особа набуває статусу такої, що зникла безвісти за особливих обставин (збройний конфлікт, воєнні дії, тимчасова окупація частини території України) з моменту подання заявником заяви про факт зникнення особи.
За змістом позовної заяви відслідковується, що ОСОБА_2 визнано зниклим безвісти з 04.12.2024.
Особам, які зникли безвісти за особливих обставин під час проходження військової служби, надаються гарантії, передбачені ч. 2 ст. 9 Закону №2505-VIII та іншими актами законодавства України.
Відповідно до ч. 6 ст. 9 Закону № 2011-XII за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Згідно з п. 3 розділу ХХХ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (далі - Порядок № 260, чинного на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що грошове забезпечення військовослужбовцям, захопленим у полон або заручниками (крім військовослужбовців, які здалися в полон добровільно), а також інтернованим в нейтральних державах або безвісно відсутнім, виплачується відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 № 884, військовою частиною, в якій перебував на грошовому забезпеченні військовослужбовець.
Порядок виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 №884 (далі - Порядок № 884).
Цей Порядок визначає механізм виплати грошового забезпечення, в тому числі додаткових та інших видів грошового забезпечення, сім`ям військовослужбовців Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, Держспецтрансслужби та Держспецзв`язку, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх (далі - військовослужбовці).
Під терміном "безвісно відсутній військовослужбовець" слід розуміти зниклого безвісти під час захисту Вітчизни військовослужбовця, щодо якого понад 15 днів відсутні відомості про місце його перебування, крім відомостей про самовільне залишення військової частини або місця служби (пункт 2 Порядку № 884).
Відповідно до п. 3 Порядку №884 передбачено, що за військовослужбовцями зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення (далі - грошове забезпечення) з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення.
Згідно з п. 4 Порядку №884 виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).
До заяви додаються: копії сторінок паспорта повнолітніх членів сім`ї з даними про прізвище, ім`я та по батькові і реєстрацію місця проживання (перебування); довідка про реєстрацію місця проживання (перебування) членів сім`ї (у разі відсутності такої інформації в паспорті); копія свідоцтва про шлюб (у разі наявності); копії свідоцтв про народження дітей (у разі наявності); копія документа, що засвідчує реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (для осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це контролюючому органу і мають відмітку в паспорті, копія сторінки паспорта з такою відміткою).
Відповідно до вимог пунктів 5, 6 Порядку №884 командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) розглядає протягом 15 днів подані документи та приймає рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення, про що повідомляється заявнику в письмовій формі.
У рішенні про відмову у виплаті грошового забезпечення обов`язково зазначаються підстави для такої відмови.
Командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) приймає рішення про відмову у виплаті у разі: подання заяви особами, що не зазначені в пункті 7 цього Порядку; подання не в повному обсязі документів, зазначених у пункті 4 цього Порядку; подання заяви з порушенням строків, визначених абзацами шостим і сьомим пункту 6 цього Порядку; з`ясування в установленому законодавством порядку обставин щодо добровільної здачі військовослужбовця в полон, самовільного залишення військової частини (установи, організації), місця служби або дезертирування.
Прийняття рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення у зв`язку з поданням не в повному обсязі документів не позбавляє заявників права звернутися до командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації) повторно після усунення причин, що стали підставою для відмови у виплаті.
Рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення може бути оскаржено у судовому порядку.
Виплата грошового забезпечення здійснюється щомісяця на підставі наказів командирів (начальників, керівників) військових частин (установ, організацій) членам сімей:
- військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах, - до дня їх звільнення включно;
- військовослужбовців, безвісно відсутніх, - до дня набрання законної сили рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми або оголошення померлими.
Виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, їх інтернування або звільнення, або визнання їх в установленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини (установи, організації).
Виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється у разі, коли заява про його виплату надійшла до військової частини (установи, організації): до дня звільнення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах; протягом трьох років з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання військовослужбовців безвісно відсутніми або оголошення померлими, але не пізніше ніж до дня набрання законної сили рішенням суду про скасування рішення про визнання їх безвісно відсутніми або оголошення померлими.
Виплата грошового забезпечення здійснюється таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей (п.7 Порядку №884).
При цьому, аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що першочергове право на виплату грошового забезпечення має дружина (чоловік) військовослужбовця. В разі їх відсутності це право переходить до повнолітніх дітей військовослужбовця, які проживають разом із ним. На рівні із особами другої черги право на отримання грошового забезпечення мають: 1) законні представники (опікуни, піклувальники) чи усиновлювачі неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку); 2) особи, які перебувають на утриманні військовослужбовців. У випадку, якщо військовослужбовець не перебуває у шлюбі та не має неповнолітніх дітей, які перебувають на його утриманні та/або повнолітніх дітей, які проживають разом із ним, право на отримання грошового забезпечення переходить до батьків військовослужбовця. При цьому, у випадку наявності декількох осіб, що мають право на виплату їм грошового забезпечення, сума виплати розподіляється рівними частками на кожного (кожну) із них.
Відповідно до ч. 6 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» грошове забезпечення військовослужбовця у разі його зникнення безвісти виплачується членам сім`ї у визначеній законом черговості, зокрема дітям.
Таким чином, законодавець прямо передбачає право дітей військовослужбовця на отримання відповідної частки грошового забезпечення.
Суд враховує правову позицію Верховного Суду, відповідно до якої виплата грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, зниклих безвісти, має пріоритетне спрямування на забезпечення прав та інтересів неповнолітніх дітей, а тому будь-які сумніви щодо тлумачення норм повинні вирішуватися на користь дитини як найбільш вразливої особи.
Суд зазначає, що факт попереднього здійснення виплат на користь дитини підтверджує наявність у неї суб`єктивного права на отримання таких виплат, яке не може бути довільно припинене суб`єктом владних повноважень без належних правових підстав.
Посилання відповідача на зміни у законодавстві як на підставу припинення виплат суд оцінює критично, оскільки відповідно до загального принципу права щодо незворотності дії нормативно-правових актів у часі, нові норми не можуть погіршувати становище особи щодо прав, які виникли до їх прийняття.
Крім того, наявність аліментних зобов`язань батька щодо дитини не є підставою для позбавлення її права на отримання частки грошового забезпечення, оскільки такі виплати мають іншу правову природу та не є взаємовиключними.
Суд також враховує, що виплата грошового забезпечення батькам військовослужбовця за відсутності виплат дитині фактично призводить до порушення встановленої законом черговості та не забезпечує належного захисту прав та інтересів неповнолітньої особи.
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Згідно з ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Оцінивши надані докази у їх сукупності, суд доходить висновку, що бездіяльність відповідача щодо неприйняття належного рішення та фактичного припинення виплати частки грошового забезпечення на користь неповнолітньої дитини є протиправною та такою, що порушує її право на соціальний захист.
Стосовно позовної вимоги в частині стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.
Позивач, крім іншого, просить стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 30 000 грн 00 коп., спричинену протиправними діями відповідача, що виразилися у моральних стражданнях, психологічній напрузі та втраті довіри до органів державної влади.
Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
За змістом ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування …".
Згідно з ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Отже, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Згідно з роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму ВС України №4 від 31.03.1995р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п.3 постанови).
Проте, позивачем не зазначено, в чому саме виразились її моральні страждання, не доведено причинного зв`язку між стражданнями позивача та діями відповідача, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір моральної шкоди, не надано відповідних доказів.
Вирішуючи питання щодо стягнення компенсації за завдану моральну шкоду суд вважає, що мова йде про справедливе та розумне відшкодування, а не про покарання відповідача за його неправомірні дії, що не відповідає принципам та завданням Кодексу адміністративного судочинства України.
Крім того, зі змісту наведених норми випливає, що основною умовою відшкодування моральної шкоди є те, що остання повинна бути заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин та полягати у фізичному болю та стражданнях, у душевних стражданнях, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.01.2018 у справі № 804/2252/14, від 31.01.2018р. у справі № 813/5138/13-а та в рішеннях Верховного Суду від 12.02.2018р. у справі № 800/500/16, від 01.03.2018 у справі № 9901/377/18.
Суд зазначає, що така моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.
Проте позивач не виконала свого обов`язку щодо доказування та не надала суду жодного доказу на підтвердження моральних страждань, а також не надала жодного обґрунтування щодо заявленого розміру моральної шкоди.
Оскільки під час розгляду справи позивачем не представлено належних доказів заподіяння її неправомірними та винними діями відповідача шкоди, що є необхідною умовою відшкодування моральної шкоди, тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.
За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.
Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності та перевіривши їх наявними в матеріалах справи доказами, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Зважаючи на відсутність судових витрат, питання про їх розподіл судом не вирішується.
Керуючись статтями 6-9, 77, 90, 139, 242-246, 255, 257, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у неприйнятті належного рішення та припиненні з лютого 2025 року виплати частки грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_2 на користь його неповнолітнього сина ОСОБА_3 .
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 поновити нарахування та виплату частки грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_2 на користь його неповнолітнього сина ОСОБА_3 , починаючи з лютого 2025 року.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено 21 квітня 2026 року.

Суддя Р.М.Шимонович