ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1402/26 Справа № 237/3568/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ліпчанський С. М. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів: Макарова М.О., Пищиди М.М.,
за участю секретаря – Піменової М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на ухвалу Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 07 серпня 2025 року
у цивільній справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересовані особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про забезпечення доказів, –

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2025 року  ОСОБА_2  звернувся до суду із заявою про забезпечення доказів, заінтересовані особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Заява обґрунтовувалась тим, що Мар`їнським районним судом Донецької області розглянуто цивільну справу № 237/3568/17 (провадження № 2/237/445/20) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, укладеного 07 березня 2027 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . За результатами розгляду даної справи 07 серпня 2020 року було ухвалено рішення, яке набрало законної сили 08 вересня 2020 року, яким позов задоволено в повному обсязі. В подальшому Мар`їнський районний суд Донецької області видав виконавчі листи у даній справі. Із виконавчими листами ОСОБА_2 звернувся до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області ЦМУ МЮ (м. Київ), де були відкриті виконавчі провадження: № 55425158 від 21 грудня 2017 року; № 63160108 від 29 вересня 2020 року та № 63169688 від 01 жовтня 2020 року, в яких ОСОБА_3 є боржником, а ОСОБА_2 стягувачем.

Вказані виконавчі провадження перебувають на примусовому виконанні в межах зведеного виконавчого провадження № 63212967 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суми коштів в розмірі 2 406 0259,00 грн. та виконавчих витрат в розмірі 21 000,00 грн.

Також заявник вказував, що ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Селівакіна І.О. подав до суду заяву про заміну сторони у виконавчому провадженні № 63212967, в якій він просить замінити у зведеному виконавчому провадженні № 63212967 ОСОБА_3 на ОСОБА_5 . Вказує, що на момент укладення договору позики та договору іпотеки від 05 березня 2016 року документи, що посвідчували особу ОСОБА_3 були недійсними і дійсним відповідачем у справі № 237/3568/17 та боржником є ОСОБА_5 .

Згідно ордеру на надання правничої допомоги серії АА № 1568886 від 21 квітня 2025 року, поданого до суду адвокатом Селівакіним І.О., договір про надання правничої допомоги ОСОБА_1 було підписано з останнім 06 лютого 2025 року. В той же час, за наявною об`єктивною інформацією ОСОБА_1 останній раз перебував в межах України ще у 2024 році та у 2025 році був в межах кордонів України лише в період з травня по середину липня 2025 року. Тобто був відсутній станом на момент начебто підписання договору про надання правничої допомоги ОСОБА_1 від 06 лютого 2025 року та ордеру на надання правничої допомоги серії АА № 1568886 від 21 квітня 2025 року, виданого адвокатом Селівакіним І.О. Відповідно адвокат Селівакін І.О. не є належним представником ОСОБА_1 .

Заявник зазначав, що отримати такі дані та надати їх в якості доказів до суду він не має можливості, оскільки така інформація є конфіденційною в контексті Законів України «Про інформацію» та «Про захист персональних даних».

Ураховуючи викладене, ОСОБА_2 просив суд витребувати: у Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію про перетин ОСОБА_1 державного кордону України за період з 24 лютого 2022 року по дату надання відповіді; у представника ОСОБА_1 – адвоката Селівакіна І.О. для огляду в судовому засіданні оригінал договору про надання правничої допомоги, укладеного 06 лютого 2025 року між ОСОБА_1 та адвокатом Селівакіним І.О.

Ухвалою Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 07 серпня 2025 року заяву  ОСОБА_2 про забезпечення доказів – задоволено.

Зобов`язано Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України надати інформацію про перетин ОСОБА_1 державного кордону України за період з 24 лютого 2022 року по дату надання відповіді.

Витребувано у представника ОСОБА_1 – адвоката Селівакіна І.О. для огляду в судовому засіданні оригінал договору про надання правничої допомоги, укладеного 06 лютого 2025 року між ОСОБА_1 та адвокатом Селівакіним І.О.

У поданій 10 жовтня 2025 року апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення доказів.

Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції не зазначив в чому полягає необхідність саме у застосуванні інституту забезпечення доказів, а не їх витребування в порядку статті 84 ЦПК України. Жодного об`єктивного факту, який би вказував на ризик втрати витребуваних судом доказів, ані в оскаржуваній ухвалі, ані в заяві представника  ОСОБА_2 – адвоката Воротиленка О.С., наведено не було.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про отримання документів в Електронному суді.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, були належним чином завчасно повідомлені про час та місце слухання даної справи апеляційним судом.

16 лютого 2026 року до апеляційного суду надійшло клопотання представника ОСОБА_1 – адвоката Селівакіна І.О. про відкладення розгляду справи, яке обґрунтовано зайнятістю адвоката в іншому судовому засіданні у справі № 196/1521/25, розгляд якої призначено Петриківським районним судом Дніпропетровської області на 17 лютого 2026 року о 09:30 год.

В силу положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі “Смірнова проти України”).

Крім того, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

Колегія суддів звертає увагу, що доказів щодо участі в іншому судовому засіданні в обґрунтування поданого клопотання адвокатом Селівакіним І.О. не було надано.

Також, колегія суддів враховує, що ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 12 лютого 2026 року було задоволено клопотання представника ОСОБА_1 – адвоката Селівакіна І.О. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Тому адвокат Селівакін І.О. не був позбавлений права приймати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, враховуючи, що справа була призначена до розгляду на 17 лютого 2026 року о 11:55 год., а справа № 196/1521/25, як зазначає сам адвокат, призначена до розгляду на 17 лютого 2026 року о 09:30 год.

Матеріали справи містять достатньо доказів для її розгляду.

Виходячи з вищенаведених норм Конвенції та практики Європейського суду, вимог пункту 11 частини третьої статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду даної справи без участі належним чином повідомлених учасників справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи заяву про забезпечення доказів шляхом їх витребування, суд першої інстанції виходив з того, що заявник обґрунтував необхідність забезпечення доказів шляхом їх витребування на підставі статті 116 ЦПК України, зокрема, що є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання чи подавання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

Проте, колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, третьої статті 116 ЦПК України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим. Заява про забезпечення доказів може бути подана до суду як до, так і після подання позовної заяви.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Забезпечення доказів – це оперативне закріплення у встановленому цивільним процесуальним законом порядку відомостей про факти, яке вчиняється суддею з метою використання їх як докази при розгляді та вирішенні цивільних справ у суді. Забезпечення доказів у жодному випадку не можна ототожнювати із їх дослідженням або оцінкою. Єдина мета забезпечення доказів – це їх фіксація для забезпечення можливості їх дослідження та оцінки при подальшому розгляді справи.

Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом.

Отже, метою такого процесуального інституту, як забезпечення доказів, є допомога особам, котрі беруть участь у справі, одержати для подання до суду докази, отримання яких у майбутньому може стати неможливим або утрудненим. Забезпечення доказів спрямоване на недопущення їх знищення чи втрати. При цьому такі докази мають існувати на момент подання заяви про забезпечення доказів, і особа, яка подає відповідну заяву, повинна вказати на обставини, що можуть свідчити про те, що в майбутньому певний доказ може бути втрачений, або його стане складніше подати.

Частиною першою статті 117 ЦПК України визначено, що у заяві про забезпечення доказів зазначається: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштові індекси, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб – громадян України, номери засобів зв`язку та адресу електронної пошти, за наявності; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) іншої сторони (сторін), якщо вона відома заявнику, а також якщо відомі відомості, що її ідентифікують: її місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштові індекси, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб – громадян України, відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти; 4) докази, забезпечення яких є необхідним, а також обставини, для доказування яких вони необхідні; 5) обґрунтування необхідності забезпечення доказів; 6) спосіб, у який заявник просить суд забезпечити докази, у разі необхідності – особу, у якої знаходяться докази; 7) перелік документів, що додаються до заяви.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 жовтня 2019 року у справі № 901/385/19 дійшла висновку, що процесуальний механізм забезпечення доказів, зокрема шляхом їх витребування, призначений для того, щоб отримати/зберегти ті докази, щодо яких існують достатні підстави вважати, що з часом їх може бути безповоротно втрачено. Тобто це не тільки спосіб здобути докази, які стосуються предмета доказування і мають значення/потрібні для вирішення справи, але насамперед спосіб одночасно запобігти їх ймовірній втраті у майбутньому. Щодо останнього, то ризик такої втрати повинен ґрунтуватися на об`єктивних фактах і тільки в сукупності усіх наведених умов суд може вжити заходів для забезпечення доказів.

Аналогічні правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 9901/845/18 та від 11 березня 2020 року у справі № 9901/608/19.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналіз вказаних норм процесуального права свідчить про те, що питання щодо забезпечення доказів вирішується судом у тому випадку, якщо надання таких доказів є необхідним, або якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання чи подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

Забезпечення доказів спрямоване на недопущення їх знищення чи втрати. Щодо останнього, то ризик такої втрати повинен ґрунтуватися на об`єктивних фактах і тільки в сукупності усіх наведених умов суд може вжити заходів для забезпечення доказів.

Оскільки заявником  ОСОБА_2  не було належно обґрунтовано підстави, які б давали можливість припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання чи подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для забезпечення доказів шляхом їх витребування на підставі статті 116 ЦПК України.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Вирішуючи питання про забезпечення доказів, суд першої інстанції формально застосував лише загальні норми статей ЦПК України, якими передбачено розгляд заяви про забезпечення доказів, фактично не навівши в своїй ухвалі мотивів прийнятого рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 лютого 2020 року під час розгляду справи № 9901/241/19 зазначила, що недостатньо лише просто написати у мотивувальній частині ухвали пару речень загального характеру про необхідність забезпечення позову чи вданому випадку доказів. Необхідно обґрунтувати існування реальної загрози невиконання рішення суду чи утруднення його виконання, а в даному випадку існування реальної загрози знищення чи втрати доказів, що унеможливить отримання їх в майбутньому.

В даному випадку, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в поданій заяві про забезпечення доказів заявник не наявів доводів, які свідчать не лише про неможливість отримання доказів, а й про ризик втрати чи знищення витребуваних доказів в майбутньому.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що  ОСОБА_2  звернувся до суду з заявою про витребування доказів як спосіб забезпечення доказів. Як на підставу задоволення заяви посилався на те, що у нього виникають складнощі в отриманні доказів.

Разом з тим, механізм допомоги сторонам у яких виникають складнощі в отриманні доказів, і які вони не можуть одержати самостійно, передбачено статтею 84 ЦПК України.

Тобто, оскільки у заяві заявник посилається на існування складнощів в отриманні доказів, їх потрібно витребувати за правилами статті 84 ЦПК України.

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини не встановив, тому ухвала Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 07 серпня 2025 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення доказів.

Відповідно до частини другої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, –

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – задовольнити.
Ухвалу Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 07 серпня 2025 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні заяви  ОСОБА_2 , заінтересовані особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про забезпечення доказів – відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 19 лютого 2026 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: М.О. Макаров

М.М. Пищида