ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА	

справа № 753/19095/24
провадження № 2/753/131/26
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 лютого 2026 року Дарницький районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді: Сирбул О. Ф.
за участю: секретаря судового засідання: Солодухи В. В.
представника позивачів: Сікоріної С. В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які є правонаступниками ОСОБА_3 до Київської міської ради, Приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Хусалімової Лесі Василівни, третя особа: Облуговуючий кооператив Дарницького району міста Києва Садівниче товариство "Жовтневий-2" про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, 
У С Т А Н О В И В:
У вересні 2024 року ОСОБА_3 в особі представника - адвоката Сікоріної Світлани Вікторівни, звернувся до суду з позовом до Київської міської ради, Приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Хусалімової Лесі Василівни, третя особа: Облуговуючий кооператив Дарницького району міста Києва Садівниче товариство "Жовтневий-2" про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, який обґрунтований наступним.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , яким за життя було складено заповіт, посвідчений 11.02.2011 приватним нотаріусом Славутського міського нотаріального округу Київської області Хусалімовою Л. В. Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на: квартиру АДРЕСА_1 ; квартиру АДРЕСА_2 ; садовий будинок АДРЕСА_3 , що в Обслуговуючому кооперативі садівниче товариство "Жовтневий-2" Дарницького району міста Києва. Постановою приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Хусалімовї Л. В. № 13/01-12 від 12.01.2023 відмовлено у вчинення нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину - на садовий будинок та земельну ділянку за АДРЕСА_4 , площею 0,06 га, кадастровий номер 8000000000:90:823:0016, що залишилися після смерті громадянина України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказана постанова мотивована тим, що у позивача відсутні правовстановлюючі документи на зазначене нерухоме майно. 
Позивач посилався на те, що 02.11.1980 цей садовий будинок спадкодавець ОСОБА_4 придбав у ОСОБА_5 , проживав у ньому, сплачував комінальні платежі та внески в СТ "Жовтневий-2", також страхував будинок від пожежі. Відповідно до звіту про оцінку майна від 07.08.2024, оціночна вартість об`єкта оцінки (садового будинку) становить 160 000,00 грн. 
У зв`язку з тим, що право власності позивача в порядку спадкування за заповітом не визнається та ставиться під сумнів уповноваженими органами влади та органами місцевого самоврядування, тому позивач змушений звернутись до суду з даним позовом.
Ухвалою суду від 18.11.2024 позовну заяву залишено без руху.
Позивач належним чином та у встановлений судом строк усунув вказані недоліки.
Ухвалою суду від 09.12.2024 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, витребувано у приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Хусалімової Л. В. належним чином завірені копії матеріалів спадкової справи заведеної після смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
03.01.2025 від представника Київської міської ради надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог, так як позивачем не надано належних доказів належності садового будинку на праві власності спадкодавцеві ОСОБА_4 .
04.02.2025 від приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Хусалімової Л. В. надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого остання вказує, що у неї відсутня технічна можливість надання витребуваної копії спадкової справи, а також зазначила, що вона є неналежним відповідачем у справі.
04.02.2025 від представника позивача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі у зв`язку зі смертю позивача.
Ухвалою суду від 04.02.2025 клопотання представника позивача задоволено, зупинено провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до Київської міської ради, Приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Хусалімової Лесі Василівни, третя особа: Облуговуючий кооператив Дарницького району міста Києва Садівниче товариство "Жовтневий-2" про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом до залучення до участі у справі правонаступника.
03.09.2025 від адвоката Сікоріної С. В. надійшла заява про поновлення провадження у справі.
10.09.2025 судом направлено запит до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Баранцової О. В. щодо надання копії спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
04.11.2025 судом повторно направлено запит до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Баранцової О. В. щодо надання копії спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
10.11.2025 від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Баранцової О. В. надійшла копія витребуваної спадкової справи.
Ухвалою суду від 10.11.2025 провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Київської міської ради, Приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Хусалімової Лесі Василівни, третя особа: Облуговуючий кооператив Дарницького району міста Києва Садівниче товариство "Жовтневий-2" про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом відновлено.
13.11.2025 від представника Київської міської ради надійшло клопотання про проведення підготовчого засідання у справі за її відсутності.
18.11.2025 від адвоката Сікоріної С. В. надійшло клопотання про допит свідків.
У судове засідання 19.11.2025 учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
Ухвалою суду від 19.11.2025 залучено до участі у справі правонаступників позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .
26.11.2025 від представника Київської міської ради надійшло клопотання про проведення підготовчого засідання у справі за її відсутності.
У судовому засіданні 27.11.2025 представник правонаступників позивача ОСОБА_6 раніше подане нею клопотання про допит свідків підтримала та просила задовольнити. Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. 
Ухвалою суду від 27.11.2025, яка занесена до протоколу судового засідання, відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_6 про допит свідків зважаючи на приписи ст. 77 ЦПК України.
Ухвалою суду від 27.11.2025 підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до розгляду по суті.
08.12.2025 на електронну пошту суду від приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Хусалімової Л. В. на виконання ухвали суду від 09.12.2024 надійшли матеріали спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У судовому засіданні 11.12.2025 представник правонаступників позивача ОСОБА_6 позовну заяву підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог, підтримала раніше поданий нею відзив на позовну заяву. Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Усудовому засіданні оголошено перерву у зв`язку з графіком судових засідань.
21.01.2026 від приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Хусалімової Л. В. надійшло клопотання про проведення судового засідання у справі за її відсутності.
21.01.2026 від представника правонаступників позивача ОСОБА_6 надійшло клопотання про відкладення судового засідання.
22.01.2026 від представника Київської міської ради надійшло клопотання про проведення судового засідання у справі за її відсутності.
22.01.2026 судове засідання відкладено за клопотанням адвоката Сікоріної С. В. 
27.01.2026 від представника Київської міської ради надійшло клопотання про проведення судового засідання у справі за її відсутності.
05.02.2026 від приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Хусалімової Л. В. надійшло клопотання про проведення судового засідання у справі за її відсутності, просила відмовити у задоволенні позовних вимог.
У судовому засіданні 12.02.2026 представник правонаступників позивача Сікоріна С. В.позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити.
Правонаступники позивача, представник Київської міської ради, приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Хусалімова Л. В., представник третьої особи у судове засідання 12.02.2026 не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку.
Суд, вислухавши пояснення представника позивачів, вивчивши та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги заяви, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, встановив наступне.
Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.
Згідно зі ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно дотримуватись Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.
За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно з частиною 1 статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За змістом ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
При цьому, Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції негативного доказу для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з частинами 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).
За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно ст. 1222 ЦК України - спадкоємцями за заповітом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
Згідно з ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог статті 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна.
Відповідно до положень ч. 3 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку.
Судом встановлено, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а. с. 57, том 2).
Після його смерті приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Хусалімовою Л. В. заведено спадкову справу № 39/2021 (а. с. 5, том 2).
Судом перевірено заповіт, складений 11.02.2011 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідчений приватним нотаріусом Славутицького міського нотаріального округу Київської області Хусалімовою Л. В., зареєстрований в книзі для запису нотаріальних дій під № 229, згідно якого все майно (де б воно не було і з чого б воно не складалося, що буде належати на день смерті і на що за законом буде право) на випадок смерті ОСОБА_4 заповів гр. ОСОБА_3 , 1947 р. н.
З матеріалів спадкової справи вбачається, що спадкоємцем за заповітом є ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а. с. 46, том 2).
Постановою приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Хусалімовї Л. В. № 13/01-12 від 12.01.2023 відмовлено у вчинення нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину - на садовий будинок та земельну ділянку за АДРЕСА_4 , площею 0,06 га, кадастровий номер 8000000000:90:823:0016, що залишилися після смерті громадянина України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказана постанова мотивована тим, що позивач не надав нотаріусу документи, що встановлюють та (або) підтверджують право власності спадкодавця на зазначене спадкове майно (а. с. 74-75, том 1).
Так, стороною позивача, на підтвердження своїх доводів щодо заявлених позовних вимог також було долучено ряд документів, які досліджено судом: копія звіту від 07.08.2024 про оцінку майна, виконаний ТОВ "Центр оцінки та консалтингу нью вей" (а. с. 4-21, том 1); копія технічного паспорту від 22.04.2024 року із схемою розташування будівель та споруд, планом садового будинку, експлікацією приміщень садового будинку, журналом зовнішнім обмірів, характеристикою від 22.04.2024 року (а. с. 25-28, том 1); копія паспорту позивача (а. с. 22-23, том 1); копія витягу з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва від 22.04.2024 (а. с. 29-33, том 1); копія зведеного акту оцінювання домоволодіння № 16 від 02.06.1980 (а. с. 89-90, том 1); копія страхового свідоцтва серії НОМЕР_2 від 07.06.1989 (а. с. 91-92, том 1); копія страхового свідоцтва № 1980 від 01.06.1988 (а. с. 37, том 1); копія страхового свідоцтва № 1719 від 07.02.1989 (а. с. 39, том 1); копія готівкового (безготівкового) розрахунку серії 3 № 592966 від 07.06.1989 (а. с. 70, том 1); копія квитанції до прибуткового касового ордеру № 048 від 30.09.2017 (а. с. 72, том 1); копія квитанції до прибуткового касового ордеру № 012 від 27.05.2019 (а. с. 72, том 1); копія квитанції до прибуткового касового ордеру № 39 від 27.08.2019 (а. с. 72, том 1); копія квитанції до прибуткового касового ордеру № 18 від 17.06.2008 (а. с. 73, том 1); копія квитанції до прибуткового касового ордеру № 58 від 15.10.2005 (а. с. 73, том 1).
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч.4 ст. 202 ЦК України).
Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умова про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі інші умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). Підпис сторони у договорі - це дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, що підпадає під поняття «правочин» (стаття 202 ЦК України), і стверджує про волевиявлення такої сторони.
Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених нею цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.
Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Судом встановлено, що за змістом позовної заяви, позивач вказує, що "даний садовий будинок спадкодавець, ОСОБА_4 , придбав у ОСОБА_5 02.11.1980 році (...)" (а. с. 86, том 1), проте жодних доказів на підтвердження вчинення такого правочину суду позивачем надано не було. 
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; докази на їх підтвердження; ч.1 ст. 95 ЦПК України - письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд зазначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.
Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.
Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
До того ж, Верховний Суд наголошує, що стандарт доказування "вірогідність доказів", на відмінну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач.
Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". (…) Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Відтак, подані стороною позивача документи у своїй сукупності є належним, допустимим та достовірним доказом переходу спадщини від ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , до позивача.
Водночас при розгляді справ про визнання права власності на майно в порядку спадкування, встановлення належності спірного майна до складу спадщини є передусім питанням доведення відповідних обставин, а тому суд констатує, що позивачем не надано належних і допустимих доказів того, що спадкодавцеві на праві власності належав садовий будинок № НОМЕР_3 в СТ "Жовтневий-2", який розташований на земельній ділянці площею 0,06 га, кадастровий номер 8000000000:90:823:0016, по АДРЕСА_5 .
У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse habet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам.
Таким чином, за принципом nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse habet («ніхто не може передати більше прав, ніж має сам»), позивач, заявляючи позовні вимоги, не може набути прав, існування яких не доведено.
Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Отже, враховуючи вищенаведене, проаналізувавши позовні вимоги, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, на підставі досліджених у судовому засіданні матеріалів наданих позивачем на обґрунтування позовних вимог про визнання права власності на садовий будинок в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , враховуючи, що представник відповідача Київської міської ради заперечував щодо задоволення позовної заяви, а тому визнання права власності за позивачем порушує права та/або інтереси відповідача Київської міської ради, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки в даній справі у задоволенні позовних вимог було відмовлено, судові витрати за позовом у вигляді судового збору покладаються на позивачів.
Керуючись ст.ст. 4, 10, 12-13, 76-80, 133, 141, 200, 206, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд, 
В И Р І Ш И В :
У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які є правонаступниками ОСОБА_3 до Київської міської ради, Приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Хусалімової Лесі Василівни, третя особа: Облуговуючий кооператив Дарницького району міста Києва Садівниче товариство "Жовтневий-2" про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом - відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Суддя: