П
ОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
19 лютого 2026 року
м. Київ
справа № 607/15446/24
провадження № 51-1286км25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання  ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6  (у режимі відеоконференції),
представника потерпілих ОСОБА_7  (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 30 січня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12022211060000079, за обвинуваченням 

ОСОБА_8 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця і жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого там же, такого, що не має судимості, 

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 2-4 ст. 190 Кримінального кодексу України (далі - КК) (у редакції Закону України від 22 листопада 2018 року № 2617-VIII). 

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

1. Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області вироком від 06 листопада 2024 року засудив ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 190 КК (у редакції Закону України від 22 листопада 2018 року № 2617-VIII) до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки; за ч. 3 ст. 190 КК (у редакції Закону України від 22 листопада 2018 року № 2617-VIII) - до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки; за ч. 4 ст. 190 КК (у редакції Закону України від 22 листопада 2018 року № 2617-VIII) - до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років, а на підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років. 

2. На підставі ч. 5 ст. 72 КК суд зарахував ОСОБА_8 у строк відбування покарання період тримання його під вартою з 03 червня 2024 по дату ухвалення вироку, тобто по 06 листопада 2024 року, включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

3. Постановлено стягнути з ОСОБА_8 на користь потерпілих: 
- ОСОБА_9 - 800 дол. США у рахунок відшкодування матеріальної шкоди; 
- ОСОБА_10 - 75 300 євро і 6900 дол. США у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 50 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 3537,55 євро і 324,15 дол. США;
-  ОСОБА_11 і ОСОБА_12 - по 50 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди та по 15 000 грн витрат на правову допомогу.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

5. За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у незаконному заволодінні чужим майном шляхом обману, вчиненому повторно, у великих та особливо великих розмірах.

6. Так, ОСОБА_8 у період із 04 березня по 10 вересня 2019 року неодноразово під виглядом позички брав у ОСОБА_13 гроші без наміру їх повернути і в такий спосіб шляхом обману заволодів 9500 дол. США і 2500 євро (на загальну суму 321 604,41 грн) останнього.

7. Також ОСОБА_8 у період із 16 квітня 2019 року по 15 квітня 2020 року неодноразово під виглядом позички брав у ОСОБА_10 гроші без наміру їх повернути і в такий спосіб шляхом обману заволодів 6900 дол. США і 76 100 євро (на загальну суму 2 223 776,41 грн) потерпілого. 
8. Крім того, він у період з 12 листопада 2019 року по 27 лютого 2020 року неодноразово під виглядом позички брав у  ОСОБА_14 гроші без наміру їх повернути і в такий спосіб шляхом обману заволодів 40 000 дол. США (972 304,03 грн) останнього.

9. До того ж 15 січня 2020 року ОСОБА_8 в аналогічний спосіб шляхом обману заволодів 19 000 дол. США (456 488,30 грн) ОСОБА_11 . 

10. Також він у період з 27 лютого по 01 квітня 2020 року неодноразово під виглядом позички брав у  ОСОБА_15 гроші без наміру їх повернути і в такий спосіб шляхом обманузаволодів його коштами в сумі 15 000 дол. США (399 534 грн).

11. Крім того, ОСОБА_8 15 січня 2020 року в аналогічний спосіб шляхом обману заволодів 10 000 дол. США (240 257 грн) ОСОБА_12 

12. 06 травня 2022 року він шляхом обману під виглядом першого внеску для придбання за кордоном і доставки в Україну автомобіля «Alfa Romeo 159» заволодів 800 дол. США (23 403,92 грн) ОСОБА_9 . 

13. Тернопільський апеляційний суд ухвалою від 30 січня 2025 року залишив вирок без змін.

Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала

14. Захисник ОСОБА_6 у касаційній скарзі, посилаючись не істотне порушення кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 30 січня 2025 року щодо ОСОБА_8 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Стверджує, що ухвала апеляційного суду не відповідає приписам ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), оскільки апеляційний суд не перевірив належним чином доводів апеляційних скарг сторони захисту щодо однобічності й неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і безпідставно залишив без зміни незаконний вирок місцевого суду. Наголошує, що в діях ОСОБА_8 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК. На думку адвоката, між засудженим і потерпілими мали місце цивільно-правові відносини, про що свідчать боргові розписки обвинуваченого, які сторона захисту просила повторно дослідити, але апеляційний суд не зробив цього. 

Позиції учасників судового провадження

15. У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 підтримав касаційну скаргу, просив задовольнити її, скасувавши ухвалу апеляційного суду та призначивши новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

16. Прокурор ОСОБА_5 вважав, що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню, просив залишити без зміни ухвалу апеляційного суду. 

17. Представник потерпілих  ОСОБА_11 ,   ОСОБА_12 - адвокат ОСОБА_7 заперечував стосовно задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_6 , просив залишити ухвалу апеляційного суду без зміни.

18. Іншим учасникам судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися.

Мотиви Суду

19. Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції у межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

20. За приписами частин 1, 2 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 КПК. 

21. Статтею 412 КПК передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

22. Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. 

23. За правилами ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених в апеляційних скаргах, та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, установлені судами першої та апеляційної інстанцій з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними та мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При скасуванні чи зміні судового рішення в ухвалі має бути вказано, які статті закону порушено і в чому саме полягають ці порушення. У разі залишення апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції має бути зазначено підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

24. Європейський суд з прав людини в рішеннях зазначав, що метою викладення мотивів рішення є показати сторонам, що їх почули. Водночас це зобов`язує суддю обґрунтовувати свої міркування об`єктивними аргументами і дотримуватися прав сторони захисту (справа «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»). Хоча суд не мусить надавати відповідь на кожне порушене питання (справа «Ван де Гурк проти Нідерландів» («Van de Hurk v. the Netherlands»), проте з рішення має бути зрозуміло, що головні проблеми, порушені у справі, було вивчено (справа «Болдеа проти Румунії» («Boldea v. Romania»).

25. Як видно з матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд дотримався згаданих вимог закону.

26. Так, здійснюючи перегляд кримінального провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 , його захисника ОСОБА_6 , які твердили про відсутність у діях засудженого складу інкримінованих злочинів, представника потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 - адвоката ОСОБА_7 , який вважав призначене винуватому покарання надмірно м`яким і не погоджувався із частковим задоволенням цивільних позовів, суд апеляційної інстанції належним чином перевірив викладені в цих скаргах доводи та, поділяючи зазначені у вироку суду першої інстанції висновки й мотиви прийнятого рішення, законно та обґрунтовано постановив залишити цей вирок без змін, із чим погоджується також касаційний суд. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК, у ній наведено підстави, на яких апеляційні скарги визнано такими, що не підлягають задоволенню, та докладні мотиви прийнятого судом рішення.

27. Апеляційний суд слушно визнав, що суд першої інстанції під час розгляду провадження відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечивши принцип змагальності сторін і свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч. 2 ст. 22 КПК, згідно з яким сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, ретельно перевірив усі представлені сторонами докази без винятку, у тому числі розписки  ОСОБА_8 , навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них із точки зору належності, допустимості та достовірності.

28. Визнаючи неспроможними доводи апеляційних скарг сторони захисту щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що місцевий суд відповідно до вимог закону дослідив показання обвинуваченого ОСОБА_8 , потерпілих ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , ОСОБА_15 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , дані письмових доказів:заяв потерпілих про вчинення засудженим кримінальних правопорушень; письмових розписок ОСОБА_8 про те, що він брав у потерпілих у борг гроші на різні суми в іноземній валюті, які зобов`язувався повернути до визначених у цих розписках дат;письмової розписки ОСОБА_8 про те, що він отримав від ОСОБА_9 800 дол. США завдатку на купівлю, привезення з-за кордону та оформлення автомобіля до 06 червня 2022 року; скриншотів листувань ОСОБА_8 і ОСОБА_9 у додатку «Viber» мобільних телефонів щодо купівлі автомобіля; судових рішень про стягнення з ОСОБА_8 боргів за договорами позики; виконавчих проваджень, де боржником є ОСОБА_8 ,а стягувачами - ОСОБА_13 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , ОСОБА_15 , ОСОБА_11 ; копій матеріалів цивільних справ тощо. 

29. Як правильно зазначила колегія суддів апеляційного суду, наведені докази в сукупності свідчать про те, що  ОСОБА_8 шляхом обману заволодів коштами ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_9  у великих та особливо великих розмірах. Обвинувачений з метою заволодіння чужим майном брав у потерпілих гроші в іноземній валюті на різні потреби, зокрема для сплати митних платежів, закупівлі запчастин, розвитку автомобільного бізнесу, привезення з-за кордону траків, купівлі автомобіля та інше, які майже у всіх випадках обіцяв повернути в більшому розмірі, ніж позичав, про що писав відповідні розписки, додатково спонукаючи потерпілих до передачі своїх коштів. Проте після спливу обумовленого терміну грошей не повертав, переховувався від потерпілих, не відповідав на їхні телефонні дзвінки, не виходив з дому. Така поведінка ОСОБА_8 свідчить про те, що його дії мають виключно неправомірний характер і спрямовані на незаконне заволодіння майном потерпілих у шахрайський спосіб. Тому місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність його винуватості у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 2-4 ст. 190 КК, поза розумним сумнівом.

30. Спростовуючи твердження сторони захисту про недопустимість доказів, якими суд обґрунтував своє рішення, апеляційний суд аргументовано зауважив, що недопустимими необхідно визнавати докази лише тоді, коли вони прямо та істотно порушують права і свободи людини та/або надають підстави для сумнівів у достовірності отриманих фактичних даних, які не видалося за можливе усунути в ході судового розгляду. Водночас апелянти, по-перше, жодним чином не мотивували цих доводів і не конкретизували, які саме докази, на їх думку, є недопустимими, наслідком порушення якого саме фундаментального права або свободи стало отримання конкретного доказу і хто саме зазнав такого порушення; по-друге, не зазначили, чому порушення фундаментального права або свободи є настільки істотним, щоб зумовило визнання певного конкретного доказу недопустимим. Натомість за результатами перевірки матеріалів провадження таких порушень не встановлено. 

31. Відхиляючи твердження сторони захисту про те, що між обвинуваченим і потерпілими існували цивільно-правові відносини, оскільки всі угоди були оформлені розписками і потерпілі обирали як спосіб захисту своїх порушених прав звернення із цивільними позовами в порядку цивільного судочинства, апеляційний суд зазначив, що за результатами розгляду справи встановлено, що  ОСОБА_8 , заволодіваючи чужим майном шляхом обману під виглядом позики або завдатку, при цьому беручи на себе певні зобов`язання, одразу не мав наміру вказані зобов`язання виконувати, а гроші повертати, й оформлені розписками правовідносини використовував як спосіб реалізації злочинного умислу, що утворює склад злочину, передбаченого ст. 190 КК, а саме шахрайство - заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою.

32. Таке рішення апеляційного суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в постанові від 24 вересня 2020 року у справі № 755/10138/16-к про те, що для відмежування шахрайства від цивільно-правових деліктів необхідно виходити з того, що отримання майна з умовою виконання якого-небудь зобов`язання може бути кваліфіковане як шахрайство, якщо встановлено, що винна особа вже в момент заволодіння цим майном мала на меті його привласнити, а зобов`язання не виконувати. Розмежування кримінально караного злочину від цивільно-правової угоди необхідно здійснювати не за тим, як оформлені укладені між сторонами договори, а за тим, що стало результатом цієї договірної діяльності. Якщо одна сторона, приймаючи на себе зобов`язання, не має ніяких реальних можливостей і бажання їх виконувати, йдеться про шахрайство.

33. За правовим висновком Верховного Суду України в постанові від 24 листопада 2016 року у справі № 5-250кс16 факт формальних (навіть належним чином оформлених) цивільно-правових відносин, за допомогою яких суб`єкт прагне завуалювати свій злочинний умисел, за наявності підстав не повинен бути перешкодою для оцінки скоєного як злочину, передбаченого ст. 190 КК. Існування між обвинуваченим і потерпілим деяких цивільно-правових чи інших подібних правовідносин, які були закріплені в певному правочині, саме собою не виключає можливості кваліфікації діяння особи як шахрайства, коли є усі необхідні елементи складу цього злочину. В окремих випадках такі відносини цілком можуть бути частиною реалізації умислу особи на заволодіння чужим майном шляхом обману чи зловживання довірою. Принциповим у цьому питанні є встановлення і доведення поза розумним сумнівом, що особа, умисно, з корисливих мотивів заволодіваючи чужим майном або набуваючи права на майно шляхом обману чи зловживання довірою, зокрема беручи на себе при цьому певні зобов`язання, одразу не мала наміру їх виконувати, а використовувала певні правовідносини як спосіб реалізації умислу, спрямованого на заволодіння чужим майном шляхом обману чи зловживання довірою. Висновок про це може бути зроблений у тому числі виходячи із сукупності фактичних дій такої особи.

34. З роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», убачається, що шахрайство - це заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою. Обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин) чи зловживання довірою (недобросовісне використання довіри потерпілого) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати в потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього. Обов`язковою ознакою шахрайства є добровільна передача потерпілим майна чи права на нього. Зловживання довірою полягає в недобросовісному використанні довіри з боку потерпілого, тобто коли винний використовує особливі довірчі стосунки, які склалися між ним та власником чи володільцем майна. Обман як спосіб шахрайського заволодіння чужим майном чи придбання права на таке майно полягає в повідомленні потерпілому неправдивих відомостей або приховуванні певних відомостей, повідомлення яких мало б суттєве значення для поведінки потерпілого, з метою введення в оману потерпілого.

35. З урахуванням наведеного апеляційний суд обґрунтовано констатував, що незаконні дії ОСОБА_8 мали системний і масовий характер, утворили багато епізодів заволодіння грошовими коштами потерпілих; матеріали кримінального провадження не містять даних про те, що обвинувачений мав реальні можливості та бажання виконати взяті на себе зобов`язання, як і відомостей про реальне фактичне повернення ним потерпілим отриманих коштів, що свідчить про прямий умисел на заволодіння майном у шахрайський спосіб. Посилання ж сторони захисту на численні розписки, в яких зазначалося про отримання обвинуваченим грошових коштів, свідчить лише про бажання ОСОБА_8 завуалювати свій злочинний умисел.

36. Вказівка заявника на безпідставне недослідження судом апеляційної інстанції письмових доказів - розписок, наданих стороною обвинувачення, про повторне дослідження яких просила сторона захисту, є неспроможною. 

37. На звукозаписі судового засідання суду апеляційної інстанції зафіксовано, як головуюча суддя уточнила думку адвоката ОСОБА_6 стосовно його клопотання про повторне безпосереднє дослідження письмових доказів, на що захисник відповів, що просить дати належну оцінку наданим стороною обвинувачення розпискам у нарадчій кімнаті, а не в ході судового слідства. Тому зазначене питання не виносилося на обговорення. Водночас, як убачається з матеріалів справи, апеляційний суд оцінив і проаналізував названі письмові розписки у сукупності з іншими доказами, зазначивши в ухвалі змістовні висновки про це.

38. Будь-яких порушень кримінального процесуального закону, допущених судом апеляційної інстанції у кримінальному провадженні щодо  ОСОБА_8 , які могли би бути безумовними підставами для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, не встановлено, тому Суд не має підстав для задоволення касаційних вимог захисника ОСОБА_6 . Ухвалу суду апеляційної інстанції необхідно залишити без зміни.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 30 січня 2025 року щодо   ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова Верховного Суду є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3