КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 755/15843/25 Головуючий у суді І інстанції Галаган В.І.
Провадження № 22-ц/824/2976/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 лютого 2026 року м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Борисової О.В.,Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 12 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

в с т а н о в и в:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» з позовом до  ОСОБА_2 про стягнення аліментів.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 12 вересня 2025 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачеві.
Постановляючи зазначену ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що у встановлений судом строк позивач не виконала вимоги статей 175, 177 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), не усунула зазначені в ухвалі про залишення позовної заяви без руху недоліки, що відповідно до частини третьої статті 185 ЦПК України є підставою для визнання заяви неподаною та її повернення позивачеві.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів порушення судом першої інстанції норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування апеляційної скарги вказала, що посилання в ухвалі суду про залишення позовної заяви без руху на відсутність підтвердження позивача про те, що нею не подано іншого позову до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав, не відповідає дійсності, так як позовна заява була сформована в електронному кабінеті, відповідне підтвердження позивача виставляється автоматично і без такого підтвердження підсистема «Електронний суд» не реєструє позовну заяву.
Відповідно до позовної заяви, яка міститься в її електронному кабінеті, таке підтвердження наявне та розміщене перед переліком додатків до позову, а тому зазначення судом першої інстанції такого недоліку є безпідставним.
Також, як недолік, районним судом було вказано на відсутність у змісті позовної заяви визначення позивачем ціни позову, яка має бути розрахована сукупністю всіх виплат по аліментам, але не більше ніж за шість місяців. 
З таким твердженням суду ОСОБА_1  не погоджується, так як розрахувати ціну позову вона не мала можливості з тих підстав, що можливий розмір присуджених аліментів не міг бути їй відомий з об`єктивних причин, а саме вона просила стягнути аліменти на дитину в частці від доходів відповідача, тоді як місце його роботи та розмір доходів, з яких має вираховуватися така частка, на даний час їй не відомі.
Крім того, суд першої інстанції не врахував, що на підставі пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» вона звільнена від сплати судового збору за подання позовної заяви про стягнення аліментів. 
Позивач вказує, що виходячи з норм Конституції України та міжнародного права, повернення цивільного позову з наведених формальних підстав унеможливило їй доступ до правосуддя для повного захисту своїх прав та інтересів малолітньої дочки шляхом судового розгляду справи.
Водночас, звернення до суду з новим позовом позбавить її права на отримання щомісячних платежів за певний період, так як аліменти присуджуються з того часу, з якого позивач звернувся до суду із позовом. Така обставина значно погіршує її становище та становище малолітньої дочки, на користь якої будуть присуджені аліменти.
Відзив на апеляційну скаргу від відповідача до суду апеляційної інстанції не надходив.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові).
Згідно із частиною другою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37 - 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також заперечень відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.
Звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України.
За змістом статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).
Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
У постанові Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі № 234/11607/20 зазначено, що «при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».
Аналіз статей 2, 4, 5 ЦПК України вказує на те, що ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати участь у судовому процесі. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Пред`явлення позову - це дія, яку вчиняє особа з метою захисту своїх прав, свобод чи інтересів (прав, свобод чи інтересів інших осіб) шляхом подання позовної зави до суду першої інстанції. Отже, пред`явлення позову є вольовим актом особи, спрямованим на захист своїх прав, свобод чи інтересів, який не залежить від прийняття судом щодо нього певного процесуального рішення - відкриття провадження у справі чи повернення позову. 
Процесуальні вимоги до форми та змісту позовної заяви визначені у статтях 175, 177 ЦПК України. 
Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
Позовна заява повинна містити, зокрема:
зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються (пункт 3 частини третьої статті 175 ЦПК України); 
підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав (пункт 10 частини третьої статті 175 ЦПК України).
Згідно із частиною четвертою статті 175 ЦПК України якщо позовна заява подається особою, звільненою від сплати судового збору відповідно до закону, у ній зазначаються підстави звільнення позивача від сплати судового збору.
Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
З матеріалів справи вбачається, що 01 вересня 2025 року суд першої інстанції постановив у справі ухвалу, якою залишив позовну заяву  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про стягнення аліментів без руху та встановив позивачу строк для усунення її недоліків протягом трьох днів з дня вручення цієї ухвали.
Суд першої інстанції вважав, що позовна заява не відповідає вимогам, визначеним у статті 175 ЦПК України, а саме: 
- у матеріалах заяви відсутнє підтвердження того, що позивачем не подано будь-якого іншого позову (позовів), незалежно від його (їх) підсудності, до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав;
- зміст позовної заяви не містить визначення позивачем ціни позову, яка має бути розрахована сукупністю всіх виплат по аліментам, але не більше ніж за шість місяців відповідно до пункту 3 частини першої статті 176 ЦПК України; 
- зміст позовної заяви не містить зазначення підстав звільнення позивача від сплати судового збору за вимогою про стягнення аліментів.
Колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги в тому, що залишення позовної заяви без руху та її подальше повернення позивачеві із зазначених вище підстав є необґрунтованим проявом надмірного формалізму при вирішенні питання про прийняття позову до судового розгляду.
Як вбачається з матеріалів справи, у пред`явленому через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» позові ОСОБА_1 на виконання приписів пункту 10 частини третьої статті 175 ЦПК України перед переліком додатків до позовної заяви зазначила, що нею не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.
Відтак, посилання суду першої інстанції, як на недолік позовної заяви,на відсутність відповідного підтвердження позивача не відповідає фактичним обставинам справи та не може бути підставою для залишення позовної заяви без руху та її повернення позивачеві у подальшому.
Так, позовна заява, окрім інших обов`язкових реквізитів, має містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці. У позовах про стягнення аліментів ціна позову визначається сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців (пункт 3 частини першої статті 176 ЦПК України).
При цьому якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи (частина друга статті 176 ЦПК України).
Згідно із частиною четвертою статті 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
Із системного тлумачення наведених норм ЦПК вбачається, що ціна позову зазначається позивачем у позовній заяві лише з метою визначення розміру судового збору.
В статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору. Зокрема, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів (пункт 3 частини першої вказаної статті Закону України «Про судовий збір»).
Таким чином, не підлягає сплаті судовий збір за подання позивачем позовної заяви про стягнення аліментів.
З урахуванням наведеного та згідно із принципом jura novit curia («суд знає закони»), колегія суддів вважає, що вимоги суду першої інстанції про зазначення позивачем ціни позову про стягнення аліментів для того, щоб визначити розмір судового збору за подання позовної заяви, від сплати якого позивач звільнена в силу імперативних вимог закону, є необґрунтованими, а отже їх невиконання не може бути підставою для визнання неподаною і повернення позовної заяви.
Сам по собі факт того, що у позовній заяві  ОСОБА_1 не вказала, що звільнена від сплати судового збору відповідно до пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» не може бути обґрунтованою перешкодою для прийняття позову до судового розгляду, а відтак і захисту порушеного права особи, яка звернулася до суду, оскільки надміру формалізований підхід стосовно змісту позовної заяви суперечить завданням цивільного судочинства, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Схожий за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 372/2583/18, від 26 жовтня 2022 року у справі № 753/5609/17.
Крім того,  ОСОБА_1 просила суд стягнути із ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у частці від заробітку (доходу) батька, а не у твердій грошовій сумі, не зазначаючи при цьому відомостей про працевлаштування та розмір доходів відповідача.
Відповідно частини другої статті 6 Закону України «Про судовий збір» у разі, якщо судовий збір сплачується за подання позовної заяви до суду в розмірі, визначеному з урахуванням ціни позову, а встановлена при цьому позивачем ціна позову не відповідає дійсній вартості спірного майна або якщо на день подання позову неможливо встановити точну його ціну, розмір судового збору попередньо визначає суд з подальшою сплатою недоплаченої суми або з поверненням суми переплати судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом у процесі розгляду справи.
Відповідні роз`яснення щодо зазначеної норми також містяться у пункті 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах».
У статті 182 Сімейного кодексу України визначений перелік обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів і до яких відноситься, зокрема, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів.
Отже, визначення ціни позову входить до предмета доказування у даному спорі і встановлюються судом під час розгляду справи по суті на підставі поданих учасниками судового процесу доказів, тобто, такі обставини є предметом доказування у справі та оцінки судом відповідно до положень статей 76 ЦПК України.
Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 914/3659/21 та від 15 березня 2023 року у справі № 759/10375/19.
Таким чином, хоча встановлення ціни позову для визначення розміру судового збору в порядку частини другої статті 176 ЦПК України і належить до компетенції суду, проте остаточно визначення цього грошового виразу майнових вимог позивача здійснюється на підставі доказів, поданих сторонами під час розгляду справи.
За таких обставин, висновки суду, зазначені в оскаржуваній ухвалі про невиконання позивачем вимог ухвали про залишення без руху її позовної заяви не можуть бути підставою для позбавлення позивачаправа на звернення в судовому порядку за захистом порушених прав, свобод та інтересів, як складової частини права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції.
ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Де Жуфре де ла Прадель проти Франції», заява № 12964/87).
Стосовно питання доступу до суду ЄСПЛ в ухвалі щодо прийнятності заяви № 6778/05 у справі «МПП «Голуб» проти України» (від 18 жовтня 2005 року) зазначив, що процедурні гарантії, закріплені статтею 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином, втілюється право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах із цивільних питань (рішення ЄСПЛ від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства»). Суд наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним: воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання. Проте право доступу до суду не може обмежуватись таким чином або такою мірою, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження не будуть сумісними з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо вони не мають легітимної мети та не є пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії»).
У рішенні від 04 грудня 1995 року в справі «Беллет проти Франції», заява № 23805/94, ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії»).
Повертаючи позовну заяву ОСОБА_1  з підстав невиконання нею вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху, суд першої інстанції зазначеного не урахував, внаслідок чого припустився надмірного формалізму у трактуванні національного процесуального законодавства, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ є неправомірним обмеженням права на доступ до суду, як елементу права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції.
З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що визнання позовної заяви неподаною та її повернення позивачеві з підстав, наведених судом першої інстанції, є формальним та сумнівним з точки зору дотримання права позивача на доступ до правосуддя, проголошеного статтею 55 Конституції України та статтею 6 Конвенції.
В суду першої інстанції не було обґрунтованих підстав повертати позовну заяву про стягнення аліментів ОСОБА_1 , їй належним чином не забезпечено реалізацію права на доступ до правосуддя, а тому оскаржуване судове рішення не може вважатися законним та обґрунтованим.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно із вимогами статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а висновок суду щодо визнання неподаною та повернення позовної заяви позивачеві є необґрунтованим та не відповідає нормам діючого законодавства, тому відповідно до положень статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
У відповідності до вимог статей 141, 382 ЦПК України питання розподілу судових витрат у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції не вирішується, оскільки спір по суті позовних вимог не розглядається.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 12 вересня 2025 року скасувати, справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 24 лютого 2026 року.

Судді: С.А. Голуб

О.В. Борисова

Д.О. Таргоній