ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 березня 2026 року 
м. Чернівці
справа № 722/1812/25
провадження 822/408/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кулянди М.І.,
суддів: Височанської Н.К., Одинака О.О.,
учасники справи:
позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Кошельок»,
відповідач ОСОБА_1 ,
апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» на рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 18 грудня 2025 року,
головуючий в суді першої інстанції суддя Унгурян С.В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
В серпня 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кошельок» (далі – ТзОВ «Кошельок») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Посилалося на те, що 07 грудня 2021 між ОСОБА_1 та ТзОВ Кошельок» було укладено договір №3422609746-539534 про надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, на умовах строковості, зворотності, платності, за яким відповідач зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов та правил, зазначених у договорі. 
Вказують, що відповідно до умов договору сума кредиту становить 4850 гривень; початковий строк кредитування становить 20 днів; дисконтна відсоткова ставка становить 2,5% на добу за початковий строк кредитування; базова процентна ставка становить 2.2% на добу за продовжений строк користування. Зазначає, що ТзОВ «Кошельок» свої зобов`язання за кредитним договором виконало та надало позичальнику грошові кошти в розмірі 4850 гривень, шляхом перерахування на банківську картку позичальника 5168 хххх хххх 6290. 
Вказує, що ОСОБА_1 належним чином не виконує свої зобов`язання за кредитним договором та станом на день звернення до суду з позовом має заборгованість за договором №3422609746-539534 про надання коштів у позику в розмірі 16 878 гривень, що складається із: заборгованості за сумою кредиту 4850 гривень та заборгованості за відсотками за користування позикою в розмірі 12028 гривень. Враховуючи вищевикладене просило задовольнити позов в повному обсязі.
Позивач просив стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором №3422609746-539534 від 07 грудня 2021 у розмірі 16878 гривень, з яких: заборгованість за сумою кредиту 4850 гривень та заборгованість за відсотками за користування позикою в розмірі 12028 гривень. Також просило стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 гривень та судовий збір.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 18 грудня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Кошельок» заборгованість за договором про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №3422609746-539534 від 07 грудня 2021 року в розмірі 7275 гривень.
В задоволенні решти позовних вимог ТзОВ «Кошельок» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Кошельок» судовий збір в розмірі 1044 гривень 14 копійок та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4310 гривень 34 копійки.
Частково задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідачкою заявлений строк користування кредитом складає 20 календарних днів з дня надання кредиту, а нарахування за межами вказаного періоду є мірою цивільно-правової відповідальності, згідно статті 625 ЦК України. Матеріали справи не містять доказів, які свідчать про вчинення відповідачем дій, передбачених пунктом 2.2 договору (оплати протягом «лояльного періоду» (20-денного) всіх процентів, фактично нарахованих за користування кредитом), тобто відповідачем не вчинялися дії, які свідчили б про продовження строку кредитних правовідносин із позичальником. Таким чином, продовження строку кредитування на 90 днів фактично визначено кредитодавцем в одностороньому порядку, що суперечить законодавству.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ТзОВ «Кошельок» в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення заборгованості за відсотками та в частині судових витрат подало апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати в оскаржуваній частині та ухвалити нове судове рішення про задоволення вказаної вимоги.
Посилається на те, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права і неправильним застосуванням норма матеріального права, а також неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В апеляційній скарзі посилається на те, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що договір на час вирішення спору є обов`язковим для сторін і правомірним, в розумінні статті 204 ЦК України. Зазначає, що сторони договору погодили продовження строку користування кредитом до 110 днів з моменту укладення договору (20 днів плюс 90 днів), по закінченню якого у відповідача виникає обов`язок повернути суму кредиту та нарахованих, відповідно до умов договору процентів за користування кредитом, а у позивача виникає право отримати виконання обов`язку боржником, тобто право вимоги щодо повернення кредиту та нарахованих процентів. Умовою такого продовження є користування кредитом після закінчення лояльного періоду. Тобто строк кредитування з 27 грудня 2021 року до 26 березня 2022 року є погодженим сторонами договору. Вказує, що до спливу лояльного періоду у 20 днів відповідач не виконала свій обов`язок за договором та не повернула кредит та навіть не сплатила проценти за користування кредитом, що підтверджується доданим до позовної заяви розрахунком заборгованості. Тобто відповідач продовжила користуватися кредитом після закінчення лояльного періоду, що за договором є відкладальною обставиною, внаслідок настання якої строк користування кредитом продовжився до 110 днів з моменту укладення договору. Відповідно нарахування процентів за користування кредитом у цей період, розмір яких обумовлений пунктом 3.8. договору, є законним. 
Позиція апеляційного суду
Обставини справи, встановлені судом
07 грудня 2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Кошельок» було укладено договір №3422609746-539534 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту.
Позивачем також долучено паспорт споживчого кредиту до договору №3422609746-539534 від 07 грудня 2021 року, у якому викладено інформацію про тип кредиту, валюту кредиту, суму, строк кредитування, орієнтовну реальну річну процентну ставку та орієнтовну загальну вартість кредиту, порядок повернення кредиту.
Відповідно до інформації Центрального відділення ПАТ «МТБ Банк» у м. Києві №07/605-07/199 від 15 липня 2025 підтверджено ТзОВ «Кошельок» успішність проведення операції через систему хPAY та зарахування на картку картодержателя 5168 хххх хххх 6290 суми платежу 4850 гривень.
Відповідно до повідомлення XPAY Group LLC 07 грудня 2021 року через платіжну систему XPAY Group LLC проведено успішне зарахування на карту клієнта за такими даними про транзакцію: дата проведення операції – 07 грудня 2021 року; сума операції 4850 гривень; номер карти 5168 хххх хххх 6290; опис замовлення видача кредитних коштів, договір займу №3422609746-539534.
Відповідно до листа АТ КБ «Приват Банк» №20.1.0.0.0./7-251114/17544-БТ від 18 листопада 2025 на ім`я ОСОБА_1 , в банку емітовано карту НОМЕР_1 хххх хххх 6290.
Згідно з випискою АТ КБ «ПриватБанк» про рух коштів по картковому рахунку ОСОБА_1 за 07 грудня 2021 року зафіксовано зарахування на картку 4850 гривень.
Відповідно до детального розрахунку заборгованості за договором №3422609746-539534 від 07 грудня 2021 року про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, заборгованість за кредитом становить 16878 гривень, яка складається із заборгованість за сумою кредиту в розмірі 4850 гривень та заборгованість за відсотками за користування позикою в розмірі 12028 гривень.
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд та застосовані норми права
Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам закону, виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).
Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За змістом ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Особливості застосування змінюваної процентної ставки за договором про надання споживчого кредиту встановлюються законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За положеннями ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання.
Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Матеріалами справи встановлено, що 07 грудня 2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Кошельок» було укладено договір №3422609746-539534 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту.
Пунктом 1.1. договору передбачено, що кредитодавець зобов`язується надати позичальнику кредит у сумі 4850 гривень на засадах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, визначених договором.
Проценти за користування кредитом складають 2541 гривню, які нараховуються за ставкою 2,50 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (п.1.3.2. договору).
Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 2,20% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (п.1.3.3. договору).
Дисконтна процентна ставка за користування кредитом становить 0,01% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом на строк лояльного періоду (п.1.3.3.1.).
Відповідно до п.2.1. договору кредит надається строком на 20 днів, початком якого є дата підписання договору, а закінченням дата зарахування на поточний рахунок кредитодавця.
У п.3.5. договору сторони погодили, що у випадку користування кредитом з боку позичальника більше за визначений лояльним періодом, встановлений п.2.1. договору або додатковими угодами між сторонами, зобов`язання позичальника за цим договором продовжуються на весь період користування кредитом, при цьому у випадку, якщо встановлена у п.3.4. договору процентна ставка менша ніж 2% від суми кредиту за кожен день користування кредитом, то правила нарахування процентів визначені у п.3.4. договору скасовуються з моменту початку їх застосування і до взаємовідносин між сторонами застосовуються правила нарахування процентів за понадстрокове користування кредитом, а саме 2,2% за кожен день користування кредитом, починаючи з дня укладення договору, і до повного повернення кредиту. Таким чином, зобов`язання позичальника по сплаті процентів за користування кредитом в розмірі 1,851% розповсюджується на весь період користування кредитом з моменту укладення договору при умові врахування в таких зобов`язаннях суми процентів, які були фактично сплачені позичальником до моменту завершення строку, встановленого у п.2.1. договору.
Проценти нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, що визначені в п.1.3.3. цього договору, яка є незмінною протягом всього строку кредитування ( п.3.5.1. договору).
У пункті 3.6 договору сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після лояльного періоду користування кредитом є відкладальною обставиною у розумінні статті 212 ЦК України, що має наслідком продовження строку користування кредитом на наступних умовах: зобов`язання щодо повернення основної суми переносяться на наступний день після закінчення лояльного періоду, але не більш ніж на 90 днів лояльного періоду (п.3.7. договору).
З наступного дня після закінчення лояльного періоду позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти з розрахунку 803% річних, що становить 2,2% в день від суми кредиту за кожен день користування ним (п.3.8. договору).
Таким чином, сторони договору погодили продовження строку користування кредитом до 110 днів з моменту укладення договору (20 днів плюс 90 днів), по закінченню якого у відповідача виникає обов`язок повернути суму кредиту та нарахованих відповідно до умов договору відсотків за користування кредитом, а у ТзОВ «Кошельок» виникає право отримати виконання обов`язку боржником, тобто право вимоги щодо повернення кредиту та нарахованих процентів. Умовою такого продовження є користування кредитом після закінчення лояльного періоду.
У свою чергу, до спливу лояльного періоду у 20 днів ОСОБА_1 не виконала свій обов`язок за договором та не сплатила кредитні кошти й відсотки за користування кредитом, що підтверджується доданим до позовної заяви розрахунком заборгованості.
Відтак, ОСОБА_1 продовжила користуватися кредитом після закінчення лояльного періоду, що за вищевказаним договором є відкладальною обставиною, внаслідок настання якої строк користування кредитом продовжився до 110 днів з моменту укладення договору.
Таким чином, позивач правомірно нараховував відсотки у розмірі 12028 гривень.
У зв`язку з цим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за нарахованими відсотками за користування кредитом не відповідає вимогам закону.
За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності договору №3422609746-539534 про надання коштів у позику від 07 грудня 2021 року в частині нарахування відсотків. Зазначений договір недійсним не визнано.
При цьому, встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду справи про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову у вказаній частині, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, які зроблені з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог статті 376 ЦПК України є підставами для його зміни і стягненню заборгованості по відсотках у розмірі 12 028 гривень.
Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу в суді першої та апеляційної інстанцій.
Відповідно до ч. 1. п. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаний з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно із статтею 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: - у разі задоволення позову - на відповідача; - у разі відмови в позові - на позивача; - у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до п. 1, 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
На підтвердження надання правової допомоги в суді першої та апеляційної інстанцій, позивачем надано договір про надання правничої (правової) допомоги від 12 лютого 2025 року, додаток до договору про надання правової допомоги від 10 липня 2025 року, згідно якого правова допомога надана в суді першої інстанції на загальну суму 10 000 гривень та в суді апеляційної інстанції 4000 гривень та копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ДН №5506 від 29 травня 2019 року.
Колегія суддів, розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, приходить до висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі, адже вказаний розмір має бути доведеним, документально обґрунтованим та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у додатковій постанові від 14 листопада 2018 року у справі №753/15687/15.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 16878 грн. Справа є малозначною в силу вимог закону та не є складною.
Верховний Суд у справах №905/1795/18 та №922/2685/19 неодноразово зауважував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №206/6537/19 (провадження №61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Аналогічні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. Наведене узгоджується з висновками викладеними в додатковій постанові Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі №910/5724/23. Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24 січня 2022 року у справі №911/2737/17.
Таким чином, з урахуванням наявних у справі доказів фактично понесених витрат позивачем ТОВ «Кошельок» на професійну правничу допомогу, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; значенням справи для сторін, колегія суддів дійшла висновку про відшкодування судових витрат, понесених в суді першої та апеляційної інстанцій на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 гривень, шляхом їх стягнення з ОСОБА_1 .
Витрати позивача на професійну правничу допомогу у межах вказаної суми є співмірною зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.
Частиною 13 ст. 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За подання позову до суду першої інстанції ТзОВ «Кошельок» сплачено 2422 гривні 40 копійок судового збору, а за подання апеляційної скарги - 3633 гривні 60 копійок, оскільки позов і апеляційну скаргу ТОВ «Кошельок» задоволено, то з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Кошельок» необхідно стягнути понесені останнім судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 2422 грн 40 копійок та за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 3633 гривень 60 копійок
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд 
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» задовольнити.
Рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 18 грудня 2025 року в частині часткового задоволення позовної вимоги про стягнення із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» відсотків, за період з 27 грудня 2021 року по 26 березня 2022 року змінити, виклавши в наступній редакції. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» заборгованість за нарахованими відсотками за договором №3422609746-539534 про надання коштів у позику від 07 грудня 2021 в розмірі 12 028 гривень.
Змінити розподіл судових витрат.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 2422 грн 40 копійок.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 3633 гривень 60 копійок
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» витрати на професійну правничу допомогу надану в суді першої та апеляційної інстанцій у розмірі 4000 гривень.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Дата складання повної постанови - 12 березня 2026 року.
Головуючий        М.І. Кулянда
Судді: Н.К. Височанська 
О.О. Одинак