ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

17 квітня 262 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 461/7676/25
Головуючий у першій інстанції – Слісар А. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/877/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої-судді: Шитченко Н.В.,
суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 , 

розглянув у письмовому провадженні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 січня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів.

У С Т А Н О В И В:

У вересні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до Галицького районного суду м. Львова з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив визначити місце проживання неповнолітньої дитини – дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком дитини та стягнути з ОСОБА_1 на його користь аліменти на утримання дочки у розмірі 1/4 частини її заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мотивуючи заявлені вимоги, зазначав, що з 14 лютого 2024 року перебуває з ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_4 . Подружнє життя з відповідачкою не склалося через різні світогляди та абсолютне різне бачення подальшого сімейного майбутнього, що призвело до окремого проживання та припинення фактичних шлюбних відносин. Малолітня дочка з 20 серпня 2025 року проживає разом з батьком, який займається її доглядом, вихованням та утриманням. Поведінка та дії відповідачки (можливе зловживання нею алкогольних або наркотичних засобів) лише суперечать інтересам дитини, що зумовило звернення з цим позовом.
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 19 вересня 2025 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів передано за підсудністю на розгляд Деснянського районного суду м. Чернігова. 
У січні 2026 року ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» скерувала до Деснянського районного суду м. Чернігова зустрічний позов до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, в якому зазначила, що під час спільного проживання з чоловіком він принижував її, завдавав психологічного та емоційного тиску, маніпулюючи тим, що дружина фінансово залежить від нього. ОСОБА_2 притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 ч. 1 КУпАП (вчинення домашнього насильства). Позивачка повернулася до Франції, де й народилася дитина, до соціального центру допомоги жінкам з дітьми, де перебувала кілька місяців. Після її повернення у серпні 2025 року до м. Львова чоловік не змінив маніпулятивної поведінки та почав вимагати, щоб ОСОБА_1 нотаріально відмовилася від дитини, а згодом шляхом обману забрав 10-місячну дочку до себе і чинив перешкоди матері у спілкуванні з дитиною. Зазначала, що відібрання немовляти від матері не може вважатися проявом турботи про дитину та не свідчить про забезпечення її найкращих інтересів. Наразі дитина проживає разом з матір`ю у Франції, де їй забезпечено належні та комфортні умови для проживання, виховання та розвитку. Дитина повністю знаходиться на утриманні ОСОБА_1 .
На переконання позивачки проживання малолітньої ОСОБА_5 разом з батьком може мати негативний вплив на гармонійний розвиток, психоемоційний стан та загальне благополуччя дитини, а також може призвести до порушення звичного для дитини способу життя, відчуття стабільності та безпеки, що є важливими умовами її нормального виховання та становлення особистості. 
Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 січня 2026 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів визнано неподаною та повернуто позивачці.
28 січня 2026 року ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» скеровано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 , в якій вона просила: визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з матір`ю; стягнути з ОСОБА_2 на користь позивачки аліменти на утримання дочки у розмірі 1/4 частини усіх видів його доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; стягнути з ОСОБА_2 на користь позивачки кошти на її утримання у розмірі 1/6 частини всіх видів його доходу до досягнення дитиною трирічного віку. 
Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 січня 2026 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з матір`ю та стягнення аліментів повернуто заявниці.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи ухвалу суду від 29 січня 2026 року незаконною і такою, що прийнята з порушенням норм процесуального права та без урахування особливого характеру спору, просить скасувати її та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду – вирішення питання про прийняття зустрічного позову. 
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, скаржниця зазначає, що суд першої інстанції, повертаючи зустрічну позовну заяву, формально послався на визначений ЦПК України строк для подачі відзиву, зазначивши, що ОСОБА_1 звернулася з зустрічним позовом поза його межами, що суперечить практиці ЄСПЛ. У цьому випадку зустрічний позов нею подано 28 січня 2026 року, тобто з незначним відхиленням від розрахункового строку (до 21 січня 2026 року). Суд не врахував, що підготовче засідання ще не відбулося, розгляд справи по суті не розпочато, а отже прийняття зустрічного позову жодним чином не порушило б прав іншої сторони та не призвело б до затягування розгляду справи.
Указує, що предметом спору є визначення місця проживання малолітньої дитини. Всупереч приписам ст. 3 Конвенції про права дитини повернення зустрічного позову матері призведе до «процесуальної асиметрії», і тоді суд змушений буде розглядати лише позицію батька. Наведене унеможливлює всебічний розгляд справи та змушує ОСОБА_1 ініціювати новий процес, що прямо суперечить інтересам дитини на швидке та остаточне вирішення спору про її місце проживання.
Звертає увагу суду на те, що звернення представника позивачки із заявою про розгляд справи в режимі відеоконференції 06 січня 2026 року не свідчить про те, що ОСОБА_1 отримала копію позовної заяви з усіма додатками у встановленому законом порядку. У матеріалах справи відсутні докази вручення копії позову ОСОБА_1 або її представнику до 25 грудня 2025 року, отже висновок суду про початок перебігу строку є передчасним.
Наголошує на тому, що Верховний Суд у постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 754/5844/17 виснував, що суди повинні уникати дій, які призводять до множинності судових процесів. Оскільки ОСОБА_1 має право на самостійний позов, повернення зустрічного позову штучно створює нову справу, яку відповідно до приписів ст. 188 ЦПК України доведеться об`єднувати зі справою, ініційованою ОСОБА_2 .
У наданому відзиві представник ОСОБА_2 – адвокат Полянська К.В., вважаючи доводи апеляційної скарги необґрунтованими, просить залишити її без задоволення, а ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 січня 2026 року – без змін. 
Доводи відзиву зводяться до того, що ОСОБА_1 не зазначено підстав звернення з зустрічним позовом з пропуском встановленого законом строку. У матеріалах справи відсутні будь-які клопотання про визнання причин пропуску процесуального строку поважними та їх поновлення або відповідні докази неможливості подачі зустрічного позову у строк для подання відзиву на позов ОСОБА_2 . Норми процесуального закону прямо передбачають наслідки пропуску строку на подання зустрічної позовної заяви у вигляді повернення її заявнику. Суд першої інстанції, встановивши факт пропуску строку на подання зустрічного позову, діяв у межах повноважень, правильно застосував норми процесуального права та повернув зустрічний позов заявниці, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, наведеною у постанові від 25 квітня 2025 року у справі № 702/9/24, та судовою практикою ЄСПЛ.
Повернення зустрічного позову не позбавляє ОСОБА_1 права на судовий захист, а також права брати участь у цьому провадженні, подавати докази, заяви та клопотання, користуватися іншими процесуальними правами. Предметом цього судового розгляду вже є питання визначення місця проживання дитини. Отже, інтереси дитини підлягають оцінці судом у межах наявного провадження, зокрема, з урахуванням висновку органу опіки та піклування, доказів сторін та інших обставин, які мають значення для правильного вирішення спору. Сама по собі наявність спору щодо дитини не створює для сторін привілею щодо недотримання процесуальних строків.
Матеріалами справи засвідчується, що представник Михайловської І.С. знала про наявність судового провадження та про зміст позовних вимог, що підтверджується її зверненням із заявою про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Подача такої заяви підтверджує інформованість сторони про існування спору та її участь у процесі. Саме по собі твердження про необізнаність з текстом позову не спростовує обставин перебігу процесуальних строків. Норми ЦПК України не ставлять початок перебігу строку подання відзиву чи зустрічного позову у залежність від суб`єктивної оцінки сторони щодо достатності інформації про зміст позову.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а ухвалу суду – без змін, ураховуючи наступне.
Дійшовши висновку про необхідність повернення позовної заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції, пославшись на ст. 193, 194, 126 ЦПК України, виходив з того, що зустрічна позовна заява подана її представником з пропуском встановленого законом строку, оскільки матеріали справи свідчать про те, що представник відповідачки – адвокат Шатова Ю.В. 06 січня 2026 року скерувала до суду заяву про участь у підготовчому засіданні в режимі відеоконференції, отже вона, а відповідно і відповідачка ОСОБА_1 , обізнані про дату та час розгляду справи та могли протягом п`ятнадцяти днів, а саме – до 21 січня 2026 року подати відзив на позовну заяву і, відповідно, зустрічну позовну заяву. Заяви про поновлення строку для подачі зустрічної позовної заяви представник ОСОБА_1 не подавала.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства. 
У вересні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до Галицького районного суду м. Львова з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив визначити місце проживання неповнолітньої дитини – дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком дитини та стягнути з ОСОБА_1 на його користь аліменти на утримання дочки у розмірі 1/4 частини її заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с. 1-4).
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 19 вересня 2025 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з батьком та стягнення аліментів передано за підсудністю на розгляд Деснянського районного суду м. Чернігова (а.с. 31-33). 
Наведену ухвалу ОСОБА_1 оскаржила до Львівського апеляційного суду. Ухвалою Львівського апеляційного суду від 04 листопада 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Галицького районного суду від 19 вересня 2025 року повернуто апелянту через наявність заяви представника ОСОБА_1 про відкликання апеляційної скарги.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 грудня 2025 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з батьком та стягнення аліментів, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 13 січня 2026 року (а.с. 47). Відповідачці запропоновано протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву та всі докази, що підтверджують заперечення проти позову. 
12 січня 2026 року представник відповідачки – адвокат Шатова Ю.В. через систему «Електронний суд» скерувала суду першої інстанції зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини (а.с. 77-81).
Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 січня 2026 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху через її невідповідність вимогам ст. 175 ЦПК України. Суд зазначив, що заявницею у позові взагалі не визначено спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який ОСОБА_1 просить суд визначити у рішенні (а.с. 92).
19 січня 2026 року від представника ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» надійшла заява про усунення недоліків, за змістом якої позивачка посилається на позовні вимоги, викладені ОСОБА_2 у первісному позові, та просить визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 з матір`ю (а.с. 118). 
Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 січня 2026 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів визнано неподаною та повернуто позивачці (а.с. 121). Дійшовши такого висновку, районний суд указав, що ОСОБА_1 не усунуто недоліки, зокрема, не надано виправлену зустрічну позовну заяву з урахуванням вимог п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, а також не надано доказів направлення сторонам у справі заяви про усунення недоліків (а.с. 121). 
28 січня 2026 року адвокат Шатова Ю.В. в інтересах ОСОБА_1 вдруге скерувала до суду зустрічну позову заяву до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з матір`ю та стягнення аліментів (а.с. 123-127). Дійшовши висновку про повернення зустрічної позовної заяви, районний суд виснував, що її подано з пропуском встановленого законом строку. Зазначив, що оскільки адвокат Шатова Ю.В. 06 січня 2026 року подала заяву про участь у підготовчому засіданні в режимі відеоконференції, відтак сторона відповідача була обізнана про дату проведення підготовчого засідання і саме протягом п`ятнадцяти днів (до 21 січня 2026 року включно) мала подати відзив 
За змістом ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Право кожного на розгляд його справи судом передбачено також п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням. Це право може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено.
За змістом ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно із ч. 1 ст. 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів – зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (п. 4, 5 ч. 2 ст. 175 ЦПК України). У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору (ч. 6 ст. 175 ЦПК України).
Про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначаються, у тому числі, за якими правилами позовного провадження (загального чи спрощеного) буде розглядатися справа; дата, час і місце підготовчого засідання, якщо справа буде розглядатися в порядку загального позовного провадження; строк для подання відповідачем відзиву на позов (п. 4, 5, 8 ч. 2 ст. 187 ЦПК України).
У строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати суду – відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову (п. 1 ч. 1 ст. 191 ЦПК України).
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 49 ЦПК України відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом. Частиною 1 ст. 193 ЦПК України встановлено, що відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. 
За змістом ст. 194 ЦПК України зустрічна позовна заява, яка подається з додержанням загальних правил пред`явлення позову, повинна відповідати вимогам ст. 175 і 177 цього Кодексу. До зустрічної позовної заяви, поданої з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, застосовуються положення ст. 185 цього Кодексу. Зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог ч. 1 та 2 ст. 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику. Копія зустрічної позовної заяви долучається до матеріалів справи.
Згідно з ч. 1 ст. 120 ЦПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що право на подачу зустрічного позову може бути реалізовано відповідачем виключно у строк, встановлений судом для подання відзиву на позов. Отже, строк для подачі відзиву і, відповідно, зустрічного позову встановлюється судом.
Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом (ч. 1 ст. 126 ЦПК України). Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення ч. 1 ст. 127 ЦПК України).
Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик наслідків, пов`язаних із вчиненням або невчиненням нею процесуальних дій.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 грудня 2025 року відкрито провадження у справі, підготовче засідання у справі призначено на 13 січня 2026 року. Відповідачці встановлено 15-денний строк з дня вручення цієї ухвали для подання відзиву на позовну заяву та доказів на підтвердження заперечень проти позову. 
Копія ухвали суду про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви з додатками та судовою повісткою направлялась ОСОБА_1 за зареєстрованою адресою її місцепроживання: АДРЕСА_1 . Факт реєстрації ОСОБА_1 за цією адресою підтверджується відповіддю № 1782561 з Єдиного державного демографічного реєстру, сформованою 17 вересня 2025 року Галицьким районним судом м. Львова (а.с. 30).
Судова кореспонденція на ім`я відповідачки повернулась неврученою у зв`язку з відсутністю адресата (а.с. 54, 56).
Відповіддю № 33623682, сформованою Чернігівським апеляційним судом 16 квітня 2026 року, підтверджено, що ОСОБА_1 з 25 вересня 2025 року має зареєстрований електронний кабінет у підсистемі «Електронний суд» ЕСІТС (а.с. 188). 
Порядок направлення судових повісток та повідомлень визначений ст. 128 ЦПК України. Згідно з п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Відповідно до положень ст. 128 ЦПК України та наведених вище обставин, зокрема, з огляду на наявність у ОСОБА_1 з 25 вересня 2025 року особистого електронного кабінету, скаржниця вважається належним чином повідомленою про наявність ухвали Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 грудня 2025 року про відкриття провадження у справі.
Крім цього, установлено, що ОСОБА_1 оскаржувала в апеляційному порядку ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 19 вересня 2025 року, якою позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з батьком та стягнення аліментів передано за підсудністю на розгляд Деснянського районного суду м. Чернігова. Ухвалою Львівського апеляційного суду від 04 листопада 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Галицького районного суду від 19 вересня 2025 року повернуто апелянту. Отже, очевидно, що скаржниця була обізнана про наявність цього судового провадження.
06 січня 2026 року від адвоката Шатової Ю.В., яка представляла інтереси ОСОБА_1 в Деснянському районному суді м. Чернігова на підставі ордеру серії АХ № 1316447 (а.с. 61), до суду першої інстанції надійшла заява про участь у підготовчому засіданні 13 січня 2026 року в режимі відеоконференції, в якій представник відповідачки зазначала про те, що у провадженні районного суду знаходиться справа № 461/7676/25 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з батьком та стягнення аліментів (а.с. 60). Клопотання судом задоволено. Зазначаючи у клопотанні номер справи та дату призначеного судового засідання, сторона відповідача не просила його відкласти через неотримання процесуальних документів, як про це зараз стверджує ОСОБА_1 , і демонструвала готовність взяти участь у розгляді справи поза межами приміщення суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.
12 січня 2026 року, тобто в межах визначеного ЦПК України процесуального строку, адвокатом Шатовою Ю.В. в інтересах ОСОБА_1 подано зустрічний позов до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з матір`ю та стягнення аліментів. Цю позовну заяву ОСОБА_1 ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 січня 2026 року залишено без руху з наданням строку на усунення визначених у ній недоліків.
У заяві від 20 січня 2026 року на виконання наведеної вище ухвали суду представник відповідачки адвокат Шатова Ю.В. зазначила, що посилається на аналогічні позовні вимоги, викладені ОСОБА_2 у первісній позовній заяві. Зазначене також підтверджує обізнаність сторони відповідача про зміст позовних вимог ОСОБА_2 . 
Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 січня 2026 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто заявниці. Це судове рішення ОСОБА_1 не оскаржила.
28 січня 2026 року, тобто з порушенням встановленого судом процесуального строку, представник ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» вдруге скерувала до суду першої інстанції зустрічну позовну заяву аналогічного змісту. Причини пропуску процесуального строку заявниця не зазначила, клопотання про його поновлення або продовження не заявила.
Апеляційний суд виходить з того, що звернення із зустрічним позовом до суду на стадії підготовчого провадження, однак поза межами встановленого ч. 1 ст. 191 ЦПК України строку для подання відзиву, не свідчить про дотримання учасником справи вимог ст. 43, 197 ЦПК України, у зв`язку з чим відхиляються твердження скаржниці про те, що підготовче засідання ще не відбулося, і прийняття зустрічного позову жодним чином не порушило б прав іншої сторони.
Згідно з ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Пунктом 6 ч. 2 ст. 43 ЦПК України до обов`язків учасників справи віднесено виконання процесуальних дій у встановлені законом або судом строки. 
За змістом ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням або не вчиненням процесуальних дій. 
Верховний Суд у постанові від 20 липня 2022 року у справі № 237/3566/17 виснував, що право на пред`явлення зустрічної позовної заяви не є абсолютним; подаючи зустрічну позовну заяву, заявник повинен дотримуватись вимог ЦПК України щодо її подання. Зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог ч. 1 та 2 с. 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику. Копія зустрічної позовної заяви долучається до матеріалів справи. Отже, зустрічна позовна заява, подана до суду поза межами строку для подання відзиву, підлягає поверненню судом заявнику».
Правова позиція про те, що подання зустрічної позовної заяви з пропуском строку, встановленого для подання відзиву, є достатньою підставою для її повернення, є послідовною та викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема, у постановах від 04 березня 2019 року у справі № 920/342/17, від 04 квітня 2019 року у справі № 918/361/18, від 29 липня 2019 року у справі № 925/872/18, від 18 вересня 2019 у справі № 910/16837/18 та від 07 листопада 2019 року у справі № 910/2892/19.

Судом установлено, що ОСОБА_1 , будучи зареєстрованою в системі «Електронний суд», з вересня 2025 року обізнана про наявність цього судового провадження та зміст позовної заяви ОСОБА_2 , вчиняла відповідні процесуальні дії через представника, в тому числі, своєчасно звернулась із зустрічною позовною заявою, яку їй судом повернуто через неусунуті недоліки. Звернувшись із зустрічною позовної заявою вдруге, ОСОБА_1 визначених ЦПК України строків її подачі не дотрималась. 
У постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зазначено, що добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
З огляду на те, що ОСОБА_1 через представника брала участь у розгляді справи, вчиняла відповідні процесуальні дії, жодного разу не зазначивши про необізнаність з позовом ОСОБА_2 або призначеною датою підготовчого судового засідання, а відповідні доводи наведені лише в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає ці твердження ОСОБА_1 такими, що не відповідають попереднім заявам скаржниці та її поведінці в цьому судовому провадженні. Зловживання процесуальними правами не допускається.
ОСОБА_1 всі процесуальні дії в цьому судовому провадженні вчиняла через представника, який є адвокатом, отже є обізнаною з процесуальними правами та обов`язками, до яких, в тому числі, належить право звернутись до суду з клопотанням про поновлення пропущеного процесуального строку, яким скаржниця не скористалася. 
Крім цього, апеляційний суд погоджується з думкою сторони позивача про те, оскільки предметом судового розгляду є питання визначення місця проживання дитини, відтак дотримання її найкращих інтересів при вирішенні спору є обов`язком суду, а всі доводи і аргументи сторін підлягають ретельній оцінці у межах наявного провадження незалежно від наявності або відсутності зустрічного позову у справі, зокрема, з урахуванням висновку органу опіки та піклування, наданих доказів та інших обставин, які мають значення для правильного вирішення спору.
Зважаючи на наведене у сукупності та враховуючи те, що, будучи обізнаною з ухвалою про відкриття провадження у справі, з клопотанням про поновлення строку для подачі зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до суду не зверталася, причини пропуску встановленого судом строку не навела, колегія суддів доходить висновку, що районний суд правильно послався на наявність правових підстав для повернення зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 на підставі ч. 3 ст. 194 ЦПК України, оскільки позивачкою не дотримано строку на подачу зустрічного позову, і клопотання про поновлення такого строку нею не заявлялося. Судом першої інстанції під час вирішення питання щодо прийняття зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з матір`ю та стягнення аліментів правильно застосовані норми чинного цивільного процесуального права, ухвалу постановлено з додержанням вимог закону, і підстави для її скасування відсутні. 
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

У Х В А Л И В : 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 січня 2026 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуюча: Н.В. Шитченко 

Судді: Н.В. Висоцька

О.Є. Мамонова