Справа № 1313/2538/2012 Головуючий у 1 інстанції: Дем`яновський Ю. Г. 
Провадження № 22-ц/811/1229/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

04 березня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Ванівського О.М.
суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,
секретаря: Підлужного В.І.
з участю: представника третьої особи – ТЗОВ «Дика Орхідея-ЛТД»,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівської міської ради на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 08 серпня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна подружжя спільною сумісною власністю,-

ВСТАНОВИВ:
В серпні 2012 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в якому просила визнати за нею та ОСОБА_2 право власності в рівних частках на будинок, що знаходиться на території Демнянської сільської ради Миколаївського р-ну Львівської обл. площею 120 кв.м. на земельній ділянці площею 0, 12 га.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що в листопаді 1989 року між сторонами був укладений шлюб. Вважає, що такий будинок знаходиться у спільній сумісній власності, оскільки на будівництво використовувалися спільні кошти подружжя, а томузаперечує проти того, щоб все майно за адресою с. Демня, Миколаївського району Львівської області було зареєстроване за ОСОБА_2 , а тому просила позов задоволити.
Відповідач ОСОБА_2 звернувся з зустрічним позовом, в якому просив визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності в рівних частках на будівлю літ.”А” “пункт охорони” за адресою АДРЕСА_1 . Загальна площа будівлі 15,2 м.кв.. Площа першого поверху будівлі – 7,4 м.кв., площа другого поверху – 7,8 м.кв.. (згідно техпаспорта від 05.06.2012 виданого Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради “Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки”) та встановити, що зазначене право підлягає державній реєстрації у Львівському обласному комунальному підприємстві ”Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки”.
В обґрунтування позовних вимог, зазначив, що у листопаді 1989 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений шлюб. 
За час перебування у шлюбі було набуто право власності на певне нерухоме майно. Зокрема, у 2012 році було споруджено пункт охорони у АДРЕСА_1 . Спорудження цієї будівлі, а також покращення її характеристик відбувалося за рахунок зароблених ОСОБА_2 коштів, які були спільною власністю подружжя.
У червні 2012 року Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради “Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки” за замовленням ОСОБА_2 було виготовлено технічний паспорт на вищевказану споруду. Згідно цього техпаспорту загальна площа становить 15,2 м.кв.. Площа першого поверху будівлі – 7,4 м.кв., площа другого поверху – 7,8 м.кв.. Матеріал зовнішніх стін та перекриття – метал.
Перед початком спорудження будівлі був розроблений проект, однак до початку будівництва у встановленому законом порядку не було отримано дозвіл на початок будівельних робіт, що унеможливило відповідно подальшу здачу цієї споруди в експлуатацію.
Станом на сьогодні, ОСОБА_1 стверджує, що приміщення, які з`явилися в результаті моєї діяльності за спільні кошти є її особистою приватною власністю, оскільки вона “організовувала процес будівництва”. 
Оскільки спірна будівля споруджена за спільні кошти подружжя та за час перебування у шлюбі позивач вважає, що будівля за адресою АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю, а тому просив позов задоволити.
Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 08 серпня 2012 року в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності в рівних частках на будинок що знаходиться на території Демнянської сільської ради Миколаївського району Львівської області площею 120 м.кв. відмовлено повністю.
Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання за ним та ОСОБА_1 право власності в рівних частках на будівлю літ.”А” “пункт охорони” за адресою АДРЕСА_1 задоволено повністю.
Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності в рівних частках на будівлю літ.”А” “пункт охорони” за адресою АДРЕСА_1 . Загальна площа будівлі 15,2 м.кв.. Площа першого поверху будівлі –7,4 м.кв., площа другого поверху –7,8 м.кв.. (згідно техпаспорта від 05.06.2012 виданого Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради “Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки”). Встановити, що зазначене право підлягає державній реєстрації у Львівському обласному комунальному підприємстві ”Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки”. 
Рішення суду оскаржила Львівська міська рада, подавши апеляційну скаргу.
Вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з неправильним установленням обставин, неправильним дослідженням та оцінкою доказів, які мають значення для справи.
Вказує, що нежитлове приміщення, на яке судом визнано право власності, насправді є тимчасовою спорудою.
Відповідно до інформації, наданої Департаментом архітектури та просторового розвитку Львівської міської ради від 06.03.2025 №4-39-2596, містобудівні умови та обмеження на проектування об`єкта будівництва на об`єкт будівництва за адресою АДРЕСА_1 не надавались.
Визнання права власності на дане нежитлове приміщення та подальше здійснення державної реєстрації на тимчасову споруду, як на об`єкт нерухомості, призводить до виникнення зобов`язання Львівської міської ради ( власника земельної ділянки) щодо землекористування зазначеної ділянки. Адже лише власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.
Зазначає, що Львівською міською радою, як власником земельної ділянки, не погоджувалось розміщення на земельній ділянці жодних об`єктів нерухомості.
Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким в позові відмовити.(а.с.29-32)
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 15.12.2025р. було залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – ТзОВ «Дика Орхідея-ЛТД».(а.с.138)
16 лютого 2026 року ТзОВ «Дика Орхідея-ЛТД» подало відзив на апеляційну скаргу. Просить відмовити в поновленні строку на апеляційне оскарження, а у разі розгляду апеляційної скарги по суті, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.(а.с.151-164)
В судове засідання, представник апелянта ЛМР не з`явився, будучи повідомленими належним чином у відповідності до ст. 128 ЦПК України.
Отже, з урахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Сторони мали реальну можливість реалізувати свої процесуальні права з доведенням своєї позиції по справі, у тому числі через можливість брати участь в судовому засідання в режимі відеоконференції або через представника.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "ЮніонАліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника третьої особи Ганусяка О.І. на заперечення доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без розгляду.
До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.
У рішенні від 21 грудня 2010 року у справі "Перетяка та Шереметьев проти України" (заяви № 17160/06 та № 35548/06, § 34) ЄСПЛ вкотре повторив, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.
Відповідно до приписів частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Процесуальним законом визначено алгоритм дій суду при надходженні апеляційної скарги, зокрема щодо перевірки відповідності її форми і змісту вимогам закону та дотримання визначених законом процесуальних строків оскарження судових рішень, вирішення питання про поновлення цих строків, за умов наявності поважних причин їх пропуску. Процесуальними наслідками такої перевірки є: залишення апеляційної скарги без руху (частина перша статті 357 ЦПК України), поновлення строку на апеляційне оскарження (у разі пропуску строку з поважних причин за наявності відповідного клопотання) та відкриття апеляційного провадження у справі (статті 354, 359 ЦПК України), відмова у відкритті апеляційного провадження (з підстав, передбачених статтею 358 ЦПК України), повернення апеляційної скарги (стаття 185, частина п`ята статті 357 ЦПК України).
Поняття "суд, встановлений законом" стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення ЄСПЛ від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України", заяви № 29458/04 та № 29465/04).
ЦПК України встановлює повноваження, якими наділені суди кожної з інстанцій при прийнятті скарг (заяв) та розгляді справ по суті.
Висновки суду апеляційної інстанції про відповідність форми і змісту апеляційної скарги вимогам процесуального закону повинні мати місце до вирішення питання про відкриття апеляційного провадження, а не після постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, якою суд фактично встановив відсутність перешкод для прийняття скарги до провадження та апеляційного перегляду судового рішення.
Так, статтею 362 ЦПК України визначено перелік підстав закриття апеляційного провадження.
До таких підстав процесуальне законодавство відносить випадки, якщо: 1) після відкриття апеляційного провадження особа, яка подала апеляційну скаргу, заявила клопотання про відмову від скарги, за винятком випадків, коли є заперечення інших осіб, які приєдналися до апеляційної скарги; 2) після відкриття апеляційного провадження виявилося, що апеляційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати; 3) після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
Зазначена норма не передбачає можливості закриття апеляційного провадження з підстави його помилкового відкриття (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 10 вересня 2025 року в справі № 601/485/23 (провадження № 14-139цс24)),
Згідно зі частиною четвертою статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій (пункт 3 частини п`ятої статті 12 ЦПК України).
Відповідно до частини четвертої статті 44 ЦПК України суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.
У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою (частина четверта статті 81 ЦПК України).
Одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства є пропорційність (пункт 6 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Відповідно до статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо
Неприпустимість зловживання процесуальними правами є однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 11 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу (пункт 1 частини другої статті 43 ЦПК України).
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).
Отже, на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Добросовісність необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом.
Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, за явлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі (частина друга статті 44 ЦПК України).
Наведений у частині другій статті 44 ЦПК України перелік дій, що можуть бути визнані судом зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним, суд може визнати таким зловживанням також інші дії, які мають відповідну спрямованість і характер.
Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання (частина третя статті 44 ЦПК України).
Встановлено, що Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 08 серпня 2012 року в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності в рівних частках на будинок що знаходиться на території Демнянської сільської ради Миколаївського району Львівської області площею 120 м.кв. відмовлено повністю.
Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання за ним та ОСОБА_1 право власності в рівних частках на будівлю літ.”А” “пункт охорони” за адресою АДРЕСА_1 задоволено повністю.
Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності в рівних частках на будівлю літ.”А” “пункт охорони” за адресою АДРЕСА_1 . Загальна площа будівлі 15,2 м.кв.. Площа першого поверху будівлі –7,4 м.кв., площа другого поверху –7,8 м.кв.. (згідно техпаспорта від 05.06.2012 виданого Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради “Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки”).
Встановити, що зазначене право підлягає державній реєстрації у Львівському обласному комунальному підприємстві ”Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки”. 
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 16 червня 2025 року поновлено Львівській міській раді строк на апеляційне оскарження рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 08 серпня 2012 року та відкрито провадження у справі. Львівська міська рада у клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження посилалася на те, що вона не була стороною у справі, участі в суді першої інстанції не приймала, копію оскаржуваного рішення отримала 02 квітня 2025 року, а 14 квітня 2025 року подала апеляційну скаргу. На цій стадії апеляційний суд прийшов до висновку, про підставність клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.
Поновлюючи строк на апеляційне оскарження, суд виходив із того, що забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (пункт 8 статті 129 Конституції України).
Забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судом з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.
Прецедентна практика ЄСПЛ виходить з того, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції").
Зокрема, ЄСПЛ вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу "res judicata", тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення ЄСПЛ від 03 грудня 2003 року у справі "Рябих проти Росії").
Питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. 
Суд повинен перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип "res judicata" (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення ЄСПЛ від 3 квітня 2008 року у справі "Пономарьов проти України").
Пунктом 13 розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України передбачено, що судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 294 ЦПК України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення Шевченківським районним судом м.Львова (3 лютого 2012 року) апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
У постанові від 16 серпня 2017 року (справа № 2-779/09) Верховний Суд України зазначив, що національні суди мають ухвалювати рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. У кожному випадку вони повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків. При цьому у справі № 2-779/09 Верховний Суд України звернув увагу на те, що відповідач оскаржила рішення суду першої інстанції через 6 років після його ухвалення.
У постанові Верховного Суду від 1 березня 2018 року у справі № 1326/3235/12 зазначено, що за положеннями частини третьої статті 297 ЦПК України (чинної, на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції) незалежно від поважності причини пропуску строку апеляційного оскарження апеляційний суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга прокурора, органу державної влади чи органу місцевого самоврядування подана після спливу одного року з моменту оголошення оскаржуваного судового рішення. В пункті 70 Рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року в справі "Рисовський проти України" (заява № 29979/04), яке набуло статусу остаточного 20 січня 2012 року, Суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Враховуючи, що річний строк, визначений частиною третьою статті 297 ЦПК України (в редакції, чинній на час звернення до суду з апеляційною скаргою) для органу місцевого самоврядування є присічним, а тому поновленню не підлягає. Суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про закриття апеляційного провадження у справі за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, - Львівської міської ради на рішення Франківського районного суду міста Львова від 6 грудня 2012 року, оскільки апеляційне провадження було відкрито помилково. Рішення Франківського міського суду проголошено 6 грудня 2012 року, Львівська міська рада звернулась з апеляційною скаргою 23 серпня 2017 року, тобто через більш ніж 4 роки.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 2-1678/05 (провадження № 14-262цс19) та в постановах Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 638/11409/15-ц (провадження № 61-530св20), від 11 червня 2020 року у справі № 2-о-192/2008 (провадження № 61-40761св18), від 9 вересня 2020 року у справі № 2-о-72/08 (провадження № 61-15787св19) зазначено, що враховуючи імперативний характер положень абзацу третього частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року та те, що річний строк, визначений для органу місцевого самоврядування, є присічним і поновленню не підлягає, то суд позбавлений у цьому випадку можливості оцінювати поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження.
У постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків щодо строку на апеляційне оскарження судових рішень, сформульованих, зокрема в її постанові від 19 червня 2019 року у справі № 2-1678/05, та зауважила, що абзац третій частини третьої статті 297 ЦПК України у редакції Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" стосувався випадків, коли після спливу присічного строку рішення суду першої інстанції оскаржила сторона спору (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 70)), від імені якої у спірних правовідносинах діяв орган державної влади чи місцевого самоврядування, якщо така сторона брала участь у справі та була належно повідомленою про її розгляд.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 зазначено, що позивачка ініціювала спір про визнання права власності на земельну ділянку комунальної власності територіальної громади міста Львова. Ця ділянка, якою, за твердженням позивачки, користувався її батько, після його смерті нібито не ввійшла до складу спадкового майна. Міськрада діє у спірних матеріальних правовідносинах як представник інтересів власника земельної ділянки - відповідної територіальної громади. Але такого власника позивачка відповідачем не визначила. Територіальна громада міста Львова не брала участі у справі (не була її стороною), але щодо неї суд вирішив питання про її право власності. Тобто вона є стороною ініційованого позивачкою спору. Відповідачами визначені філія Центру державного земельну кадастру та територіальний орган Державного агентства земельних ресурсів України, які є неналежними за вимогою позивачки. Ні міськрада, ні інший орган місцевого самоврядування Львова не були залученими до участі у справі. З огляду на вказане для визначення межі строку на апеляційне оскарження абзац третій частини третьої статті 297 ЦПК України у редакції Закону № 4176-V не застосовний. Перебіг строку на апеляційне оскарження судового рішення від 7 серпня 2009 року для територіальної громади міста Львова розпочався згідно з матеріалами справи з моменту отримання копії цього рішення 3 вересня 2018 року. А 2 жовтня 2018 року Львівська міська рада подала таку скаргу. Тому суд апеляційної інстанції обґрунтовано поновив їй строк на апеляційне оскарження з метою захисту прав та інтересів територіальної громади Львова.
Норми, які регулюють строки подання скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності.
Згідно з частиною першою статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених ЦПК України певних процесуальних дій.
Інститут процесуальних строків сприяє досягненню юридичної визначеності, а також стимулює учасників справи та інших заінтересованих осіб добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого правовідносини можуть вважатися спірними, а після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Право на апеляційне оскарження судового рішення напряму залежить від обізнаності про наявність судового спору та своєчасності отримання судового рішення суду першої інстанції.
Норми ЦПК України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для пропуску процесуального строку, зокрема, на апеляційне оскарження рішення.
Поважними причинами пропуску процесуального строку вважаються такі обставини, за яких своєчасне апеляційне оскарження стає неможливим або утрудненим, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк подання апеляційної скарги.
Такі висновки наведені у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 204/2113/14-ц (провадження № 61-27658св18), від 25 листопада 2020 року у справі № 2-9436/2007 (провадження № 61-10856св20).
Лише наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження судового рішення в апеляційному порядку у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку апеляційного оскарження з поважних причин.
Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що право власності на будівлю літ.”А” “пункт охорони” за адресою АДРЕСА_1 , загальна площа будівлі 15,2 м.кв. було зареєстровано 15.08.2012р., що вбачається із Інформації з Державного реєстру речових прав(а.с.38), яка долучена представником ЛМР, як додаток до апеляційної скарги.
Як вбачається із документів наданих ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» на вимогу ЛМР(а.с.39) щодо проведення первинної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 37380158), право власності первинно було зареєстровано 15.08.2012р. за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі рішення Миколаївського районного суду в частці (а.с.40-41)
В подальшому, вищезгаданий спірний об`єкт нерухомого майна, був зареєстрований 16.08.2012р. за ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 15.08.2012р. в частці 1/1(а.с.43)
16 серпня 2012р., на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу будівлі - пункту охорони, такий був проданий і зареєстровано право власності за ТзОВ «Дика орхідея – ЛТД»(а.с.44-46,105-108) 
Як вбачається із долученого ЛМР, Акту обстеження земельної ділянки №55 від 15 березня 2024р.(а.с.57), земельна ділянка № НОМЕР_1 на АДРЕСА_1 площею 0,1134 га кадастровий номер 4610136900:08:004:0035 перебуває в оренді Товариства з обмеженою відповідальністю «Дика Орхідея-ЛТД»(код ЄДРПОУ:20769033) для обслуговування автостоянки та влаштування об`єкта придорожнього сервісу із збірно-розбірних конструкцій за рахунок земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення на підставі договору оренди землі від 23.01.2020№Ф-3149 строком на 5 років до 31.10.2024р., внесеного до державного реєстру речових прав на нерухоме майно 30.01.2020р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 339325746101, номер запису про інше речове право:35319899.
Як вбачається із копії Договору оренди землі від 23.01.2020р., укладеного між ЛМР та ТЗоВ «Дика Орхідея-ЛТД» в п.1 Орендодавець на підставі ….та ухвали Львівської міської ради від 31.10.2019р. №5818 «Про затвердження ТзОВ «Дика Орхідея-ЛТД» технічної документації із землеустрою щодо встановлення(відновлення) меж земельної ділянки внатурі(на місцевості) та надання земельної ділянки на АДРЕСА_1 »(а.с.122) надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для обслуговування автостоянки…..з кадастровим номером 4610136900:08:004:0035, яка розташована у АДРЕСА_1 . В п.2 В оренду надається земельна ділянка загальною площею 0,1134га. В п.3 На земельній ділянці розміщено об`єкти нерухомого майна: металева споруда. В п.8 договір укладено на 5 років до 31 жовтня 2024р.(а.с.67-68)
Як вбачається із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, 30.01.2020р. приватний нотаріус Папайло Н.Є. зареєструвала право оренди земельної ділянки. Підстава виникнення Договір оренди землі, серія та номер:Ф-3149, виданий 23.01.2020, ЛМР та ТОВ «Дика орхідея-ЛТД» (а.с.104)
Як вбачається із Містобудівних обмежень та сервітутів щодо користування земельною ділянкою від 20.12.2018р. наданих Львівською міською радою ТзОВ «Дика Орхідея-ЛТД» міститься покликання на Юридично-правові документи – Договір Оренди землі від 01.03.2013р., витяг з Державного земельного кадастру від 25.10.20217р., витяг про державну реєстрацію прав від 16.08.2012р. №35199283, технічний паспорт від 17.08.2012р.
Як вбачається із Розрахунку розміру орендної плати за земельну ділянку комунальної власності, грошова оцінка якої проведена на 10.12.2019р., розмір орендної плати становить 92588,15 грн. на рік.(Орендодавець :ЛМР, Орендар ТзОВ «Дика Орхідея – ЛТД»(а.с.121)
Таким чином, належить зробити висновок, що Львівській міській раді ще у 2013р. було відомо про наявність будівлі літ.”А” “пункт охорони” за адресою АДРЕСА_1 , оскільки ЛМР було укладено перший договір оренди землі 01.03.2013р., а 23.01.2020р. другий договір оренди землі.
Із врахуванням вище наведеного та встановлених обставин по справі належить зробити висновок, ЛМР щонайменше з 2013р., а що найпізніше з 2020р. було відомо про набуття права власності ТзОВ «Дика Орхідея – ЛТД» на спірне приміщення. 
Однак, рішення суду першої інстанції Львівська міська рада оскаржила в апеляційному порядку лише 14 квітня 2025 року (більше як через 13 років після ухвалення рішення та через 5 років після укладення останнього договору оренди землі).
На час вирішення апеляційним судом питання про поновлення Львівській міській раді строку на апеляційне оскарження рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 08 серпня 2012 року ці обставини не були відомі суду, оскільки в матеріалах справи такі відомості були відсутні.
Сам лише факт подання апеляційної скарги після спливу 13 років особою, не залученою до участі у справі, за наявності обставин, які стверджують про обізнаність міської ради про набуття ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а в подальшому ТзОВ «Дика Орхідея – ЛТД» права власності на спірне приміщення, про що апеляційному суду стало відомо під час розгляду справи, належить розцінювати як зловживанням процесуальними правами на підставі частини другої статті 44 ЦПК України. 
Встановлення наведених вище обставин у випадку, коли відкриття апеляційного провадження відбулось за відсутності матеріалів справи, не позбавляє суд апеляційної інстанції можливості застосувати приписи статті 44 ЦПК України на стадії апеляційного розгляду (перегляду оскарженого судового рішення по суті) без ухвалення постанови за правилами статті 35 і глави 9 розділу III ЦПК України з особливостями, зазначеними у статті 382 цього Кодексу.
Такий висновки в цілому узгоджується з правовою позицією, сформованою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10 вересня 2025 року в справі № 601/485/23 (провадження № 14-139цс24).
Відповідно до частини другої статті 381 ЦПК України процедурні питання, пов`язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом апеляційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без розгляду, підстави для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні, адже можливість їх розподілу передбачена статтями 142, 257 ЦПК України лише для залишення позову без розгляду, а не залишення без розгляду документа у зв`язку із визнанням його подання зловживанням процесуальними правами.
Керуючись статтями 14, 44, 258 - 261, 268, 367, 368, 381 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Львівської міської ради на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 08 серпня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна подружжя спільною сумісною власністю, залишити без розгляду.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з моменту її підписання.
Ухвала складена та підписана 04 березня 2026 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.