Справа № 459/3924/25 Головуючий у 1 інстанції: Отчак Н.Я. 
Провадження № 22-ц/811/214/26 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

20 квітня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Підлужного В.І. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Шептицького міського суду Львівської області від 22 грудня 2025 року,-

ВСТАНОВИВ:

в листопаді 2025 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом доОСОБА_1 про розірвання шлюбу.
В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 31.10.2013 року між нею та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб. Сторони є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спільне життя не склалося через різні погляди на сімейні цінності та обов`язки. Між сторонами виникають постійні конфлікти, під час яких відповідач проявляє агресивну поведінку, чинить психологічний тиск та принижує позивачку. Позивачка також зазначає про випадок фізичного насильства з боку відповідача, який супроводжувався погрозами та протиправним заволодінням її особистими речами, у зв`язку з чим вона зверталася до правоохоронних органів. Така поведінка відповідача негативно впливає на дітей та створює небезпечне середовище для їх розвитку. У зв`язку з цим позивачка вважає подальше спільне життя неможливим. З наведених підстав просить постановити рішення про розірвання шлюб між ОСОБА_3 та  ОСОБА_1 , зареєстрований виконавчим комітетом Гірницької селищної ради Львівської області, про що зроблено відповідний актовий запис №24; відновити позивачці дошлюбне прізвище « ОСОБА_6 ».
Рішенням Шептицького міського суду Львівської області від 22 грудня 2025 рокупозов задоволено.
Розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , що зареєстрований 31.10.2013 року виконавчим комітетом Гірницької селищної ради Львівської області, актовий запис №24.
Після розірвання шлюбу відновлено позивачу дошлюбне прізвище – « ОСОБА_6 ».
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн.
Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Апелянт стверджує, що відповідач хоче зберегти сім`ю, характеризується як спокійна та врівноважена особа, є пенсіонером та інвалідом ІІІ групи внаслідок професійного захворювання. Сторони є батьками двох дітей – 2015 та 2018 року народження. У червні 2024 року за ініціативою позивачки, сім`я переїхала проживати до м. Львів, що призвело до зміни дітьми звичного середовища. Вважає, що причиною конфлікту сторін стало те, що позивачка перебувала у близьких стосунках з іншою особою, а після припинення цих відносин безпідставно звинуватила відповідача у домашньому насильстві. Відповідач заперечує факти насильства, погроз чи психологічного тиску та зазначає про відсутність про це належних доказів. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що шлюбні відносини між сторонами припинені, між ними існують конфліктні відносини, подальше спільне проживання сторін та збереження їх сім`ї є неможливим, а подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивачки, яка наполягає на розірванні шлюбу.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Головним завданням сімейного законодавства є зміцнення сім`ї. Проте завдання СК України щодо подальшого зміцнення сім`ї не виключає права на розлучення. Держава заінтересована у збереженні лише такої сім`ї, яка б відповідала принципам моралі і вимогам закону. Відсутність почуттів любові і поваги, неможливість подолання непорозумінь, неприязні, ворожнечі, все це негативно відображається на особистому житті кожного із подружжя.
Згідно зі статтею 1 СК України регулювання сімейних відносин здійснюється з метою побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки.
Відповідно до статті 2 СК України такий регулює сімейні особисті немайнові та (або) майнові відносини між подружжям.
Згідно зі статтею 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Згідно з частиною п`ятою статті 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.
Виходячи із змісту ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Згідно з частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.
Суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства (ст. 111 СК України).
Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Відповідно до роз`яснень п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Отже, шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. 
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 таОСОБА_1 , 31.10.2013 року зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 , виданим 31.10.2013 року Виконавчим комітетом Гірницької селищної ради Львівської області, актовий запис №24.
За час шлюбу у них народилося двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією актового запису про народження № 11 від 17.04.2015 року, виданого виконавчим комітетом Гірницької селищної ради м. Червоноград Львівської області, та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією актового запису про народження № 2 від 08.02.2018 року, виданого виконавчим комітетом Гірницької селищної ради м. Червоноград Львівської області.
З матеріалів справи, а саме з витягів з реєстру територіальної громади №2025/016143539, №2025/016143560, №2025/016143559 від 02.11.2025 року вбачається, що ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 . 
Судом першої інстанції встановлено, що позивачка неодноразово зверталася із заявами до ВП ЛРУП №1 ГУ НП у Львівській області щодо вчинення ОСОБА_1 відносно неї домашнього насильства. 
Позивачкою надано суду докази звернень до правоохоронних органів, а саме: талони-повідомлення про прийняття та реєстрацію заяв від 30.10.2025 року та 07.11.2025 року, а також медичні консультативні висновки лікарів. 
Згідно консультативного висновку спеціаліста КНП ЛОР «Львівський обласний клінічний психоневрологічний диспансер» від 24.11.2025 року, ОСОБА_3 встановлено діагноз F43.2 - порушення адаптації, змішана тривожність, депресивна реакція.
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 09.12.2025 року видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_1 , згідно якого йому строком на 2 місяці заборонено перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_2 ; заборонено наближатися на відстань менше 300 м до місця проживання ОСОБА_3 ; вести листування, телефонні переговори або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Судом першої інстанції встановлено, що сімейне життя між ОСОБА_3 таОСОБА_1 не склалося, шлюбних відносин вони не підтримують, у них часто виникають конфлікти, позивачка наполягає на розірванні шлюбу, оскільки відчуває страх та небезпеку поруч з відповідачем як щодо себе, так і щодо дітей.
Встановивши, що сторони припинили подружні відносини, втратили один до одного почуття любові, поваги, що сім`я існує формально, примирення і збереження сімейних відносин між сторонами є неможливе, враховуючи конфліктні відносини між сторонами, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивачки, збереження шлюбу є неможливим, а відтак вірно вважав про наявність підстав для розірвання шлюбу, що відповідає вимогам статей 24, 56 СК України.
Зважаючи на те, що бажання примиритися є лише у відповідача, позивачка не бажає примиритися з відповідачем та не виявляє наміру на збереження сім`ї, з огляду на те, що протягом тривалого часу сторони не примирилися, і що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для розірвання шлюбу.
За таких обставин висновок суду про наявність підстав для розірвання шлюбу є правильним, оскільки подальше збереження шлюбу суперечило б інтересам позивачки, яка наполягає на розірванні шлюбу.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Шептицького міського суду Львівської області від 22 грудня 2025 року– залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.
У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді – члена колегії суддів постанова складена 20 квітня 2026 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк