ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2026 року	Львів	Справа № 140/1806/25 пров. № А/857/25767/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
судді-доповідача Шинкар Т.І.,
суддів Довгої О.І.,
Запотічного І.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30 травня 2025 року (головуючий суддя Костюкевич С.Ф.), ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні в м. Луцьк, у справі №140/1806/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В :

21.02.2025 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправними дій відповідача щодо не проведення перерахунку та не виплати пенсії позивача по інвалідності з урахуванням надбавки (підвищення) до пенсії як інваліду ІІІ групи внаслідок війни в розмірі 200 процентів мінімальної пенсії за віком відповідно до Закону України від 22.10.1993 №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі Закон №3551-XII); зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області провести перерахунок та виплату пенсії позивачу та встановити з 21.08.2024 в пенсійне забезпечення надбавку (підвищення) до пенсії як інваліду ІІІ групи внаслідок війни в розмірі 200 процентів мінімальної пенсії за віком відповідно до Закону України від 22.10.1993 №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 30 травня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, здійснюючи нарахування та виплату доплат до пенсії позивачу у розмірі 40% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, діяв на підставі, у межах повноважень, передбачених нормативно-правовими актами, чинними на час проведення виплат.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30 травня 2025 року скасувати та в позові відмовити повністю. Апеляційну скаргу мотивує тим, що посилання суду на те, що матеріалами справи підтверджується, що йому до 23.09.2005 року підвищення у розмірі 200% мінімальної пенсії за віком як інваліду ІІІ групи не виплачувалось, є необгрунтованим, оскільки до цієї дати йому взагалі не було призначено пенсії, а лише з 23.09.2005 року (до внесення змін Законом №2939 - IV) йому вперше була призначена пенсія з урахуванням підвищення у розмірі 200% мінімальної пенсії за віком як інваліду війни ІІІ групи, розрахованого від мінімальної пенсії за віком, що підтверджується довідкою відповідача від 17.02.2025 року №705-04-1, яка знаходилася в матеріалах справи та якої суд першої інстанції належим чином не дослідив. При цьому, суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що вихідним критерієм для призначення підвищення до пенсії з 23.09.2005 року слугувала саме мінімальна пенсія за віком. Таким чином, суд не прийняв до уваги, що на час первинного призначення йому пенсії по інвалідності з 23.09.2005 року (тобто до внесення змін Законом №2939- IV), отримання підвищення до пенсії у відповідності до положень ст. 60 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-XII (Закон №796-XII) та ч.4 ст.13 Закону №3551-XII обчислювалося у відсотковому обчисленні від мінімальної пенсії за віком та він набув право на таку пенсію та її підвищення, розрахованої від мінімальної пенсії за віком, яке в силу приписів ст.22 Конституції України та ч.2, 3 ст.2 Закону №3551-XII є непорушним та носить безумовний характер.
Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.
З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Волинській області та отримує пенсію по ІІ групі інвалідності відповідно до Закону №796-ХІІ.
Як убачається із перерахунку пенсії ОСОБА_1 , з 28.02.2024, позивачу встановлено підвищення до пенсії згідно статті 13 Закону України від 22.10.1993 №3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», як особі з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни у розмірі 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність у розмірі 944,40 грн.
03.12.2024 ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою щодо встановлення підвищення до пенсії, як інваліду війни ІІ групи, в розмірі 200% мінімальної пенсії за віком передбаченого статтею 60 Закону №796-ХІІ та частиною четвертою статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», в редакції Закону України від 23.11.1995 №458/95-ВР «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 23.11.1995 №458/95-ВР.
Листом ГУ ПФУ у Волинській області від 26.12.2024 №17089-16030/К-02/8-0300/24 повідомлено, що ОСОБА_1 призначено вперше з 23.09.2005 пенсію по ІІІ групі інвалідності в розмірі пенсії за віком згідно ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (надалі-Закон №1058), з 05.01.2006 переведено на пенсію по ІІІ групі інвалідності від захворювання, що пов`язаного з наслідками ліквідації аварії на ЧАЕС відповідно до Закону №796-XII, з 07.11.2007 по 30.11.2010 виплата пенсії по інвалідності, обчисленої відповідно до Закону №796-XII, здійснювалася з урахуванням даних стосовно встановленої ІІ групи, а з 01.12.2010 змінено інформацію стосовно групи інвалідності (з ІІ на ІІІ) у зв`язку із надходженням виписки акта огляду МСЕК, тому в подальшому з 01.12.2013 встановлено ІІ групу інвалідності від захворювання, яке пов`язане з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС. Згідно зі статтею 13 Закону України від 22.10.1993 №3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» пенсії особам з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни підвищуються на 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили непрацездатність. Законом України від 09.11.2023 №3460-ІХ «Про Державний бюджет України на 2024 рік» з 01.01.2024 розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановлений на рівні 2 361 гривень. Розмір підвищення становить 944,40 грн, що відповідає нормам чинного законодавства та підстав для зміни розміру такого підвищення немає.
Вважаючи такі дії ГУ ПФУ у Волинській області протиправними протиправною позивач звернулася до суду з даним позовом.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-XII (Закон №796-XII) визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.
Цим Законом держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.
Відповідно до статті 63 Закону №796-ХІІ, фінансування витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного і місцевого бюджетів та інших джерел, не заборонених законодавством.
Статтею 60 Закону №796-ХІІ передбачено, що особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, можуть надаватися інші пільги та компенсації, передбачені законодавством України.
Особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, які мають одночасно право на інші пільги та компенсації, передбачені законодавством України, надаються за їх вибором пільги та компенсації відповідно до одного із законів України».
Згідно з статтею 15 Закону № 2262-ХІ, особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-»д» статті 1-2 цього Закону, які мають право на пенсію за цим Законом і які є ветеранами війни, та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пенсії за вислугу років підвищуються в порядку і на умовах, передбачених зазначеним Законом.
Частиною четвертою статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3551-XII від 22.10.1993 в редакції, чинній до 01.01.2006, було встановлено, що інвалідам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії підвищуються: інвалідам I групи - у розмірі 400 процентів мінімальної пенсії за віком, II групи - 350 процентів мінімальної пенсії за віком, III групи - 200 процентів мінімальної пенсії за віком.
Законом України від 05.10.2005 № 2939-ІV «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (який набрав чинності з 01.01.2006) положення частини четвертої статті 13 Закону № 3551-XII викладені у новій редакції, зокрема, зазначено, що інвалідам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються: інвалідам I групи - у розмірі 50 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, II групи - 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, III групи - 30 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.
Отже, підвищення до пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» інвалідам ІІІ групи до 01.01.2006 було встановлене у розмірі 200% мінімальної пенсії за віком мінімальної пенсії за віком, а з 01.01.2006 у розмірі 30% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.
Апеляційний суд встановив, що позивачу з 23.09.2005 призначено вперше пенсію по ІІІ групі інвалідності в розмірі пенсії за віком згідно ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (надалі-Закон №1058) та нараховано та виплачено з жовтня по грудень 2005 року надбавку до пенсії як особі з інвалідністю ІІІ групи внаслідок війни відповідно до ч.4 ст. 13 Закону №3551.
з 05.01.2006 позивача переведено на пенсію по ІІІ групі інвалідності від захворювання, що пов`язаного з наслідками ліквідації аварії на ЧАЕС відповідно до Закону №796-XII;
з 07.11.2007 по 30.11.2010 виплата пенсії по інвалідності, обчисленої відповідно до Закону №796-XII, здійснювалася з урахуванням даних стосовно встановленої ІІ групи;
з 01.12.2010 змінено інформацію стосовно групи інвалідності (з ІІ на ІІІ) у зв`язку із надходженням виписки акта огляду МСЕК;
з 01.12.2013 встановлено ІІ групу інвалідності від захворювання, яке пов`язане з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС. 
На час звернення до відповідача з заявою від 03.12.2024 позивач отримував пенсію по ІІ групі інвалідності від захворювання, яке пов`язане з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС. 
Так, на час призначення пенсії позивачу вперше з 23.09.2005 діяла правова норма, яка визначала підвищення до пенсії інвалідам війни ІІІ групи в розмірі 200% мінімальної пенсії за віком, яке позивач отримував до 01.01.2006.
Разом з тим, на підставі поданої заяви позивача, позивача з 05.01.2006 переведено на пенсію по ІІІ групі інвалідності від захворювання, що пов`язане з наслідками ліквідації аварії на ЧАЕС відповідно до Закону №796-XII на якій він перебуває і до тепер, проте вже з урахуванням ІІ групи інвалідності.
Враховуючи наведене, апеляційний суд відхиляє доводи позивача про те, що він повинен отримувати підвищення до пенсії у відповідності до положень ст. 60 Закону №796-XII та ч.4 ст.13 Закону №3551-XII, яке обчислюється у відсотковому обчисленні від мінімальної пенсії за віком, у зв`язку з тим, що він набув право на таку пенсію під час первинного призначення йому пенсії по інвалідності з 23.09.2005 року (тобто до внесення змін Законом №2939- IV), оскільки після цього він скористався своїм правом на перехід на інший вид пенсії по іншому закону, відповідно до якого пенсія виплачується йому станом сьогодні.
При цьому, апеляційний суд зауважує, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.
Згідно з пояснюючою запискою, яка подавалася до законопроекту від 05.10.2005 № 2939-IV «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», цей Закон спрямований на здійснення поліпшення матеріального становища відповідних осіб не шляхом доведення пенсій до рівня прожиткового мінімуму, а через підвищення рівня доплат до пенсій на підставі прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб. Оскільки прожитковий мінімум встановлюється відповідно до законів України, тому розрахунки державних витрат на фінансування зазначених доплат цим законопроектом пропонувалося здійснювати на підставі прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб, встановленого на відповідний рік.
Конституційний Суд України в ухвалі від 23.10.2007 по справі № 2-42/2007 про відмову у відкритті конституційного провадження у справі за конституційним поданням 55 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пунктів 2, 3, 4, 5, 6 розділу І Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» зазначив таке: «Заміна Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» мінімальної пенсії за віком на прожитковий мінімум як розрахункової величини, що використовується для підвищення пенсії або щомісячного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, обумовлена тим, що прожитковий мінімум є базовим державним соціальним стандартом (ч. 3 ст. 46 Конституції України, ст. 6 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»). Ці питання відповідно до пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України визначаються виключно законами України. Тому встановлення розмірів збільшення пенсій чи іншої соціальної допомоги, що вплачується замість пенсії, застосування прожиткового мінімуму чи розміру мінімальної пенсії за віком для нарахування соціальних виплат є предметом законів України (законності) і не належить до компетенції Конституційного Суду України».
Тож, вищевказані положення Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» рішенням Конституційного Суду України такими, що суперечать Конституції України (є неконституційними), не визнавались.
Таким чином, внесені законодавцем, шляхом прийняття Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», зміни є частиною системної реформи у сфері соціального забезпечення, зокрема, відповідних категорій військовослужбовців, яка була направлена на зміну механізму розрахунку вищевказаних соціальних виплат шляхом прийняття за основу базового соціального стандарту (прожитковий мінімум), розмір якого визначався законом.
У рішенні від 25.01.2012 № 3-рп/2012 Конституційний Суд України дійшов висновку, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.
Отже, зважаючи на можливість держави справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство виходячи з фінансових можливостей держави з урахуванням принципів пропорційності і справедливості, встановлення підвищення до пенсії інвалідам війни у відсотковому відношенні до прожиткового мінімуму, на думку апеляційного суду, не звужує права позивача на належний рівень пенсійного забезпечення у межах спірних правовідносин.
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом в постанові від 10.05.2023 № 640/33630/20.
За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, суд апеляційної інстанції вважає правильними висновки суду першої інстанції про те, що відповідач виплачує позивачу розмір підвищення до пенсії, що відповідає нормам чинного законодавства та підстав для зміни розміру такого підвищення немає.
Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні викладено підстави відмови у задоволенні позовних вимог, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30 травня 2025 року у справі №140/1806/25 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	І. І. Запотічний