МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
(повне)
м. Миколаїв

14 квітня 2026 р.	справа № 400/9923/25 	

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Мороза А.О., за участю секретаря судового засідання Клепки А.В.,

представника позивачки: Чередніченко І.Б.,
представників відповідача 1: Мініної Н.М., Самарської Т.А.,
представника відповідача 2: не прибув,

у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, розглянув адміністративну справу

за позовом	ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , 	

до відповідачів	відповідач 1: Головне управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області, просп. Центральний, 141В, м. Миколаїв, 54055,  відповідач 2: Управління Державної казначейської служби України у Вознесенському районі Миколаївської області, вул. Київська, 18, м. Вознесенськ, Вознесенський р-н, Миколаївська обл., 56501, 	

про	зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди	

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивачка) звернулась з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області (далі - відповідач 1) та Управління Державної казначейської служби України у Вознесенському районі Миколаївської області (далі - відповідач 2), в якому просить суд:
- зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області та Управління Державної казначейської служби України у Вознесенському районі Миколаївської області солідарно зарахувати до стажу державної служби період роботи на посаді бухгалтера Вознесенського змішторгу з 07.08.78 р., з 09.12.82 р. на посаді економіста планово-економічного відділу, а з 21.12.81 р. - в Управлінні торгівлі виконкому Вознесенської міської ради народних депутатів до 01.10.92 р., а також з 01.11.93 р. до 24.12.93 р. - на посаді старшого економіста ФМХ та старшого ревізора-інспектора госдоходів Вознесенського міськфінвідділу Вознесенської міської ради народних депутатів;
- зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області та Управління Державної казначейської служби України у Вознесенському районі Миколаївської області солідарно здійснити перерахунок всіх виплат по заробітній платі, матеріальної допомоги, відпускних, заохочувальних та компенсаційних виплат та виплати донараховану та невиплачену частину заробітної плати за період з 01.03.07 р. до 05.05.11 р.;
- зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області та Управління Державної казначейської служби України у Вознесенському районі Миколаївської області солідарно нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію донарахованих та невиплачених сум грошових доходів відповідно до Закону України від 03.07.91 р. № 1282-ХІІ “Про індексацію грошових доходів населення” за період з 01.03.07 р. по день звільнення 05.05.11 р.;
- зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області та Управління Державної казначейської служби України у Вознесенському районі Миколаївської області солідарно нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати відповідно до Закону України “Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати” № 2050-ІІІ;
- зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області та Управління Державної казначейської служби України у Вознесенському районі Миколаївської області солідарно нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні на день ухвалення судом рішення;
- зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області та Управління Державної казначейської служби України у Вознесенському районі Миколаївської області солідарно надати ОСОБА_1 довідку про заробітну плату працюючого державного службовця відповідно до Порядку призначення пенсії деяким категоріям осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 622 від 14.09.16 р.;
- стягнути з Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області та Управління Державної казначейської служби України у Вознесенському районі Миколаївської області солідарно на користь позивачки у відшкодування моральної шкоди 100 000 грн.
В обґрунтування своїх вимог позивачка пояснила, що 10.05.11 р. їй була призначена пенсія по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а 13.05.11 р. було проведено перерахунок пенсійної виплати та з 06.05.11 р. їй призначено пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу». Стаж роботи на державній службі за розрахунком органів пенсійного фонду складав 17 років 4 місяці 10 днів, який обчислювався з 01.11.93 р. Позивачка звернулась до Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області із заявою про надання їй довідок про заробітну плату працюючого державного службовця. На дану заяву відповідач 1 відмовив у видачі довідок, посилаючись на те, що стаж державної служби позивачки складає 17 років 4 місяці 10 днів. В подальшому, позивачка знову звернулась до відповідача 1 з заявою, в якій вказувала, що на день звільнення з займаної посади вона мала стаж державної служби 31 рік 7 місяців 28 днів, що надає їй право на пенсію на умовах ст. 37 Закону України «Про державну службу». Також позивачка вказала на те, що відповідач 1 невірно обраховував їй стаж державної служби та протиправно не донарахував надбавку за вислугу років починаючи з 01.03.07 р. по день звільнення 05.05.11 р. Враховуючи, що заробітна плата позивачці виплачувалася не в повному обсязі, вона просила здійснити перерахунок заробітної плати з урахуванням надбавки за вислугу років у відповідності до фактично набутого стажу державної служби та надати їй оновлену довідку про заробітну плату працюючого державного службовця відповідної посади на умовах Порядку призначення пенсії деяким категоріям осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 622 від 14.09.16 р. (далі - Порядок № 622) для обчислення пенсії державного службовця на підставі ст. 37 Закону України «Про державну службу». Однак, відповідач 1 листом відмовив у задоволенні такої заяви. Вважаючи, що її права були порушені, позивачка звернулась до суду з цим позовом.
Від відповідача 1 надійшов відзив, в якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначає, що листом Головного управління Державного казначейства України у Миколаївській області від 27 лютого 2007 р. № 05-21/1214 начальнику Управління Державного казначейства у Вознесенському районі Головного управління Державного казначейства України у Миколаївській області було надано доручення здійснити перерахунок стажу державної служби ОСОБА_1 . Наказом Управління від 1 березня 2007 р. № 16-п «Про надбавку за вислугу років ОСОБА_1 » встановлено, що стаж роботи на державній службі обчислювати з 25.12.93 р. Відповідач 1 вважає, що позивачка поставила свій підпис про ознайомлення з наказом, що означає згоду з інформацією, зазначеною у документі. Згідно з пунктом 12 розділу ХІ Закону України від 10.12.15 р. № 889-VІІІ «Про державну службу» зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України від 16.12.93 р. № 3723-ХІІ «Про державну службу» (далі - Закон № 3723-ХІІ) для осіб, які на день набрання чинності Закону № 889-VІІІ мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону № 3723-ХІІ. Постановою Правління Пенсійного фонду України від 17.01.17 р. № 1-3 затверджено форми довідок про заробітну плату для призначення пенсії державним службовцям згідно з пунктами 10 і 12 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VІІІ. Отже, вищезазначеними нормативно-правовими актами передбачено надання довідок про заробітну плату для призначення пенсії державним службовцям, які мають не менш як 20 років стажу державної служби. Також відповідач 1 вказав, що періоди роботи ОСОБА_1 на посаді бухгалтера і економіста у Вознесенському змішторзі, економіста ІІ категорії Управління торгівлі виконавчого комітету Вознесенської міської Ради народних депутатів не враховуються до стажу державної служби.
Від відповідача 2 надійшов відзив, в якому він також просить відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначає, що нормативно-правовими актами передбачено надання довідок про заробітну плату для призначення пенсії державним службовцям, які мають не менш як 20 років стажу державної служби, тоді як у позивачки такий стаж відсутній, відтак, її вимоги є необґрунтованими.
Від позивачки надійшла відповідь на відзиви, в якій вона заперечила вищенаведені доводи відповідачів та наполягає, що періоди роботи на посаді бухгалтера Вознесенського змішторгу з 07.08.78 р., з 09.12.82 р. на посаді економіста планово економічного відділу Вознесенського змішторгу, а з 21.12.81 р. в Управління торгівлі виконкому Вознесенської міської ради народних депутатів по 1.10.92 р. а також з 1.11.93 р. до 24.12.93 р. на посаді старшого економіста ФМХ та старшого ревізора-інспектора госдоходів Вознесенського міськфінвідділу Вознесенської міської ради народних депутатів повинні бути врахованими до стажу державної служби.
Вирішуючи спір, суд виходив з наступного.
Позивачці рішенням від 10.05.11 р. було призначено пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Рішенням від 13.05.11 р. проведено перерахунок пенсійної виплати та з 06.05.11 р. призначено пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».
Стаж роботи на державній службі за розрахунком органів пенсійного фонду склав 17 років 4 місяці 10 днів, при цьому стаж державної служби обчислювався з 01.11.93 р.
Позивачка звернулась до Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області з заявою про надання довідок про заробітну плату працюючого державного службовця. 
На заяву відповідач 1 відмовив у видачі довідок посилаючись на те, що стаж державної служби позивачки складає 17 років 4 місяці 10 днів.
В подальшому, позивачка знову звернулась до відповідача 1 з заявою, якою вказувала, що на день звільнення з займаної посади вона мала 31 рік 7 місяців 28 днів, що дає їй право на пенсію на умовах статті 37 Закону № 3723.
Також позивачка вказувала на те, що відповідач 1 невірно обраховував їй стаж державної служби та протиправно не донарахував надбавку за вислугу років починаючи з 01.03.07 р. по день звільнення 05.05.11 р. Враховуючи, що заробітна плата позивачці виплачувалася не в повному обсязі, вона просила здійснити перерахунок заробітної плати з урахуванням надбавки за вислугу років у відповідності до фактично набутого стажу державної служби та надати їй оновлену довідку про заробітну плату працюючого державного службовця відповідної посади на умовах Порядку № 622 для обчислення пенсії державного службовця на умовах ст. 37 Закону № 3723.
Листом № 13-11-10/4529 від 23.06.25 р. відповідач 1 відмовив у задоволенні вищезазначеної заяви позивачки.
01.05.16 р. набрав чинності Закон України “Про державну службу” від 10.12.15 р. № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII).
За змістом п. 8 розділу XI “Прикінцеві та перехідні положення” Закону № 889-VIII, стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.
Постановою Верховної Ради України від 16 грудня 1993 р. № 3724-ХІІ «Про введення в дію Закону України «Про державну службу» встановлено, що дія цього Закону поширюється на працівників державних органів Республіки Крим, органів місцевого та регіонального самоврядування, які прирівнюються до відповідних категорій посад службовців, якщо інше не передбачено законодавством України.
На виконання даної постанови Кабінетом Міністрів України постановою від 3 травня 1994 р. за № 283 було затверджено Порядок обчислення стажу державної служби (далі - Порядок № 283).
Відповідно до цього Порядку, який був чинний на час спірного періоду трудової діяльності, зарахування до стажу державної служби окремих періодів роботи осіб часів СРСР здійснювалося згідно з додатком. Даним додатком затверджено перелік державних органів колишніх УРСР та інших республік, а також колишнього СРСР, період роботи в яких на посадах керівних працівників і спеціалістів зараховується до стажу державної служби.
Постановою Кабінету Міністрів України № 1049 від 20 грудня 1993 р. було затверджено Положення про порядок і умови виплати щомісячної надбавки за вислугу років працівникам органів державної виконавчої влади (далі - Положення № 1049).
Положенням № 1049 в частині 1 «Загальні положення» встановлено, що цим положенням визначається порядок і умови виплати щомісячної надбавки за вислугу років членам Уряду України, працівникам Адміністрації Президента України, апарату Кабінету Міністрів України, міністерств, державних комітетів, комітетів, головних управлінь та інших органів державної виконавчої влади, підвідомчих Кабінетові Міністрів України, місцевих державних адміністрацій, їх управлінь, самостійних відділів, інших служб, що входять до складу цих адміністрацій, місцевих органів Антимонопольного комітету, Фонду державного майна, Комітету з питань захисту військовослужбовців, Державного комітету з питань державних секретів.
В частині 3 Положення № 1049 встановлено, що до стажу роботи, що дає право на одержання надбавки за вислугу років, зараховуються: загальний стаж роботи в органах державної виконавчої влади, передбачених у пункті 1 даного Положення; стаж роботи в інших державних органах - в апараті Верховної Ради України, Верховної Ради Республіки Крим, Ради Міністрів Республіки Крим, міністерств, відомств, інших органів підвідомчих Раді Міністрів Республіки Крим, Рад народних депутатів та їх органів, органів прокуратури, судових органів України, відповідних органів колишнього СРСР і країн Співдружності Незалежних Держав.
Пунктом 5 Положення № 1049 встановлено, що документом для визначення стажу, який дає право на визначення надбавки за вислугу років є трудова книжка.
Відповідно до Порядку № 283, який був чинний на час спірного періоду трудової діяльності, зарахування до стажу державної служби окремих періодів роботи осіб часів СРСР здійснювалося згідно з додатком. Даним додатком затверджено перелік державних органів колишніх УРСР та інших республік, а також колишнього СРСР, період роботи в яких на посадах керівних працівників і спеціалістів зараховується до стажу державної служби.
Згідно з додатком до Порядку № 283, до переліку таких державних органів віднесено виконавчі комітети місцевих Рад депутатів трудящих, Рад народних депутатів, їх управління, самостійні відділи, інші структурні підрозділи; місцеві органи державного управління міністерств і відомств УРСР та інших республік, а також СРСР.
Пунктом 4 Порядку № 283 також встановлено, що документом для визначення стажу державної служби є трудова книжка та інші документи, які відповідно до чинного законодавства підтверджують стаж роботи.
Так, з трудової книжки позивачки вбачається, що вона працювала:
- у Вознесенськму змішторзі бухгалтером та економістом планово-економічного відділу з 07.08.78 рю до 20.12.81 р.;
- в Управлінні торгівлі виконкому Вознесенської міської Ради народних депутатів з 21.12.81 р. до 30.09.92 р.;
- у Вознесенському міськфінвідділі економістом ФМХ, старшим ревізором-інспектором держдохоів, начальника відділу фінансів виробничої сфери, головним спеціалістом відділу фінансів виробничої сфери з 01.11.93 р. до 25.06.02 р.;
- у фінансовому управлінні Вознесенської міської ради начальником відділу виробничої сфери з 26.06.02 р. до 09.12.04 р.;
- у відділенні державного казначейства у Вознесенському районі головним казначеєм відділу видатків з 03.02.05 р. до 23.11.06 р.;
- в Управлінні Державного казначейства у Вознесенському районі Головного управління Державного казначейства України у Миколаївській області з 24.11.06 р. до 05.05.11 р.
Спірним у даній справі є період роботи на посаді бухгалтера Вознесенського змішторгу з 07.08.78 р., з 09.12.82 р. на посаді економіста планово-економічного відділу, а з 21.12.81 р. в Управлінні торгівлі виконкому Вознесенської міської ради народних депутатів по 01.10.92 р., а також з 01.11.93 р. до 24.12.93 р. на посаді старшого економіста ФМХ та старшого ревізора-інспектора госдоходів Вознесенського міськфінвідділу Вознесенської міської ради народних депутатів.
Суд зазначає, що відповідно до ст. 124 Конституції Української Радянської Соціалістичної Республіки в редакції станом на день виникнення спірних правовідносин, органами державної влади в областях, районах, містах, районах у містах, селищах і селах Української РСР є обласні, районні, міські, районні у містах, селищні, сільські ради народних депутатів.
Місцеві Ради народних депутатів вирішують усі питання місцевого значення, виходячи із загальнодержавних інтересів та інтересів громадян, які проживають на території Ради, проводять у життя рішення вищестоящих державних органів, керують діяльністю нижчестоящих Рад народних депутатів, беруть участь в обговоренні питань республіканського й загальнодержавного значення, вносять з цих питань свої пропозиції. (ст. 125 Конституції УРСР).
Виконавчими і розпорядчими органами місцевих Рад народних депутатів є виконавчі комітети, що обираються ними з числа депутатів, у складі голови, заступників голови, секретаря і членів виконавчого комітету. (ст. 132 Конституції УРСР).
Виконавчі комітети місцевих Рад народних депутатів є безпосередньо підзвітними як Раді, що їх обрала, так і вищестоящому виконавчому і розпорядчому органові. (ст. 133 Конституції УРСР).
Статтею 138 Конституції УРСР встановлено, що відділи і управління виконавчих комітетів утворюються обласними, районними, міськими, районними в містах Радами народних депутатів. Відділи і управління виконавчих комітетів Рад народних депутатів керують дорученими їм галузями управління і підпорядковуються у своїй діяльності як відповідній раді та її виконавчому комітетові, так і вищестоящому галузевому органові державного управління. Перелік відділів і управлінь виконавчих комітетів місцевих рад народних депутатів і порядок їх утворення встановлюються законодавством Союзу РСР і Української РСР.
Статтею 3 Конституції УРСР визначено, що організація і діяльність Радянської держави будуються відповідно до принципу демократичного централізму: виборності всіх органів державної влади знизу доверху, підзвітності їх народові, обов`язковості рішень вищестоящих органів для нижчестоящих. Демократичний централізм поєднує єдине керівництво з ініціативою і творчою активністю на місцях, з відповідальністю кожного державного органу і службової особи за доручену справу.
Постановою Ради Міністрів Української РСР № 559 від 9 жовтня 1980 р. (далі - Постанова № 559) затверджено генеральну схему управління торгівлею в Українській РСР, яка передбачала здійснення управління торгівлею і громадським харчуванням в основному за чотириланковою системою. До основної первинної ланки системи управління входили в тому числі управління/торгівлі, громадського харчування/міськвиконкомів. Відповідно до додатку № 1 до Постанови № 559 управління торгівлею у м. Вознесенську Миколаївської області зосереджувалося в одній торговельній системі у підпорядкуванні Міністерства торгівлі УРСР.
Керуючись даною генеральною схемою 15.12.81 р. виконком обласної Ради народних депутатів ухвалив рішення № 636 «Про зміну системи управління роздрібною торгівлею у області», яким вирішив ліквідувати у м. Вознесенську змішторг та Вознесенський міськторгвідділ. Цим же рішенням у м. Вознесенську було створено управління торгівлі міськвиконкому на повному господарському розрахунку з окремим рахунком у Госбанку. В п. 4 Рішення Управління торгівлі облвиконкому зобов`язано провести ліквідацію та створення зазначених у рішенні організацій станом на 01.01.82 р. у межах існуючої чисельності апарату управління та витрат на його утримання.
23.08.88 р. постановою Ради Міністрів УРСР № 249 «Про схему управління Міністерства торгівлі УРСР» було затверджено і введено у дію розроблену Міністерством торгівлі УРСР та погоджену з Міністерством торгівлі СРСР схему управління галуззю, що передбачала здійснення управління торгівлею за триланковою системою: організаціями і підприємствами роздрібної торгівлі місцевого підпорядкування: Міністерство торгівлі УРСР - управління торгівлі виконкому обласної Ради народних депутатів - роздрібне торговельне об`єднання, торг, госпрозрахункове управління торгівлі виконкому міської Ради народних депутатів, госпрозрахунковий магазин.
Постановою Ради Міністрів УРСР від 31 січня 1984 р. № 63 було затверджено Положення про управління торгівлі виконавчого комітету міської/міста обласного підпорядкування/Ради народних депутатів. Відповідно до п. 1 Положення Управління торгівлі виконавчого комітету міської /міста обласного підпорядкування/Ради народних депутатів відповідно до законодавства Української РСР утворюється міською/міста обласного підпорядкування/Радою і підпорядковується у своїй діяльності як Раді та її виконавчому комітетові, так і управлінню торгівлі виконавчого комітету обласної Ради народних депутатів. Управління торгівлі виконавчого комітету міської/міста обласного підпорядкування/Ради народних депутатів здійснює керівництво державною і кооперативною торгівлею на території міста, підприємствами й організаціями торгівлі міського підпорядкування.
Вищенаведеними нормативно-правовими актами встановлено, що до первинної ланки системи управління торгівлею станом на жовтень 1980 р. входили спеціалізовані та інші торги, відділи торгівлі, замість яких у подальшому були створені управління торгівлі при виконкомах міських та районних рад народних депутатів, які входили до системи управління торгівлі Міністерства торгівлі УРСР, а тому відповідач мав зарахувати до стажу державної служби періоди роботи позивачки на посаді бухгалтера Вознесенського змішторгу з 07.08.78 р., з 09.12.82 р. на посаді економіста планово економічного відділу Вознесенського змішторгу, а з 21.12.81 р. - в Управління торгівлі виконкому Вознесенської міської ради народних депутатів по 1.10.92 р. а також з 01.11.93 р. до 24.12.93 р. - на посаді старшого економіста ФМХ та старшого ревізора-інспектора госдоходів Вознесенського міськфінвідділу Вознесенської міської ради народних депутатів.
Щодо видачі довідки про заробітну плату працюючого державного службовця відповідно до Порядку призначення пенсії деяким категоріям осіб, затвердженого Постановою № 622, суд зазначає наступне.
Суд констатує, що право на призначення пенсії на підставі ст. 37 Закону № 3723-ХІІ, як спеціального закону, збережено для осіб, визначених у пунктах 10, 12 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII.
Зокрема, пунктом 12 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII передбачено, що для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону № 3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Так, відповідно до частини першої ст. 37 Закону № 3723-XII на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої ст. 28 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 р. - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 р. - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
За наведеного правового регулювання, обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-ХІІ після 01.05.16 р. є дотримання сукупності вимог, визначених частиною першою ст. 37 Закону № 3723ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII, а саме щодо віку, страхового стажу та стажу державної служби.
Подібних висновків щодо застосування зазначених норм права дійшов Верховний Суд у рішенні від 04.04.18 р. у зразковій справі № 822/524/18, а також у постановах від 01.12.20 р. у справі № 466/6057/17, від 16.12.21 р. у справі № 538/804/17, від 22.06.21 р. у справі № 308/67/17, від 29.09.22 р. у справі № 234/6967/17 та від 29.11.22 р. у справі № 431/991/17.
Як встановлено судом, позивачка має стаж на посаді державної служби понад 20 років, працювала на посаді, віднесеній до посад державних службовців, а відтак набула право на пенсію державного службовця за віком на підставі ст. 37 Закону № 3723-ХІІ.
Для призначення пенсії за віком за Законом № 3723-ХІІ особі, яка на час звернення за її призначенням не є державним службовцем, проте відповідає критеріям, визначеним у пункті 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII, використовується розмір заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та відповідного рангу за останнім місцем роботи на державній службі, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а не розмір заробітної плати, яку така особа отримувала під час перебування на державній службі.
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 12.09.23 р. у справі № 560/8328/22.
Згідно з Порядком № 622, пенсія державним службовцям призначається з дати звернення, але не раніше дати виникнення права, в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та відповідного рангу за останнім місцем роботи на державній службі, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
З огляду на вищезазначене, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення вимоги позивачки в частині зобов`язання Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області надати їй довідку про заробітну плату працюючого державного службовця відповідно до Порядку № 622.
Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідачів здійснити перерахунок всіх виплат по заробітній платі, матеріальної допомоги, відпускних, заохочувальних та компенсаційних виплат та виплати донараховану, та невиплачену частину заробітної плати за період з 01.03.07 р. до 05.05.11 р., а також індексацію донарахованих та невиплачених сум грошових доходів відповідно до Закону України від 03.07.91 р. № 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» за період з 1 березня 2007 р. по день звільнення 05.05.11 р., то вони не підлягають задоволенню з огляду на наступне.
Так, листом Головного управління Державного казначейства України у Миколаївській області від 27 лютого 2007 р. № 05-21/1214, начальнику Управління Державного казначейства у Вознесенському районі Головного управління Державного казначейства України у Миколаївській області було надано доручення здійснити перерахунок стажу державної служби ОСОБА_1 .
Наказом Управління від 1 березня 2007 р. № 16-п «Про надбавку за вислугу років ОСОБА_1 » встановлено, що стаж роботи на державній службі для обрахунку надбавки за вислугу років обчислюється з 25.12.93 р.
Суд звертає увагу, що саме зазначеним наказом позивачці встановлено обчислення стажу для надбавки за вислугу років, який в свою чергу, в подальшому, вплинув на обрахунок заробітної плати, в тому числі і матеріальної допомоги, відпускних, заохочувальних та компенсаційних виплат тощо, однак зазначений наказ позивачка не оспорює в рамках даної справі і він є чинним, відтак, підстави для зобов`язання відповідачів проведення перерахунку позивачці її заробітної плати (всіх складових та додаткових виплат) за спірний період відсутні.
Також, позивачкою не надано жодного доказу, що у спірний період їй не вірно чи не в повному обсязі нараховувалась індексація. 
Щодо зобов`язання нарахувати та виплатити позивачці компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» № 2050-III та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні на день ухвалення судом рішення, то ці вимоги не підлягають задоволенню, оскільки вони є похідними від попередній вимог, у задоволенні яких судом відмовлено.
Щодо стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим представником моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його прав призвели до моральних страждань, порушило звичний порядок та уклад життя, порушило його репутацію як сумлінного працівника і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Суд зазначає, що позивачка на обґрунтування моральної шкоди не надала доказів, які б підтверджували зміну звичайного способу її життя та моральних страждань, а тому в цій вимозі слід відмовити.
З огляду на вищевикладане, суд доходить висновку про часткове задоволення позову.
Ухвалою від 12.01.26 р. суд звільнив позивачку від сплати судового збору, тому розподіл судових витрат у виді судового збору судом не здійснюється.
Позивачка просить суд стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000 грн.
На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу позивачкою надано договір про надання правової допомоги від 13.10.23 р., акт прийому-передачі послуг правничої правової допомоги від 11.09.25 р. та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 436.
Статтею 132 КАС України визначено види судових витрат. Так, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Згідно з частинами першою третьою статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 КАС України).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина п`ята статті 134 КАС України).
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 134 КАС України).
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України).
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина дев`ята ст. 139 КАС України).
Верховний Суд неодноразово висловлював позицію (зокрема, постанови від 20 травня 2020 р. у справі № 240/3888/19, від 31 березня 2020 р. у справі № 726/549/19, від 11 грудня 2019 р. у справі № 2040/6747/18), що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 22.04.21 р. у справі № 640/194/98/19.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 р. у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 р. у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 р. у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 р. у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Зважаючи на те, що у наданих представником позивачки документах відсутні відомості про час, витрачений на правову допомогу та відомості сплати позивачкою 20 000 грн. та неможливо достеменно встановити витрати в розмірі 20 0000 грн., суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у стягненні витрат на правничу допомогу.
Керуючись ст. ст. 2, 19, 139, 241-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області (пр. Центральний, 141-В, м. Миколаїв, 54055, ЄДРПОУ 37992030) та Управління Державної казначейської служби України у Вознесенському районі Миколаївської області (вул. Київська, б. 18, м. Вознесенськ, Миколаївська область, 56500, ЄДРПОУ 38037770), задовольнити частково.
2. Зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області (пр. Центральний, 141-В, м. Миколаїв, 54055, ЄДРПОУ 37992030) зарахувати до стажу державної служби ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) період роботи на посаді бухгалтера Вознесенського змішторгу з 7 серпня 1978 р., з 9 грудня 1982 р. на посаді економіста планово-економічного відділу, з 21 грудня 1981 р. в Управлінні торгівлі виконкому Вознесенської міської ради народних депутатів до 1 жовтня 1992 р., а також з 1 листопада 1993 р. до 24 грудня 1993 р. на посаді старшого економіста ФМХ та старшого ревізора-інспектора госдоходів Вознесенського міськфінвідділу Вознесенської міської ради народних депутатів.
3. Зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області (пр. Центральний, 141-В, м. Миколаїв, 54055, ЄДРПОУ 37992030) надати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) довідку про заробітну плату працюючого державного службовця відповідно до Порядку призначення пенсії деяким категоріям осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 622 від 14 вересня 2016 р.
4. В решті позовних вимог відмовити.
5. Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено
14 квітня 2026 р.

Суддя А. О. Мороз