ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2026 року	справа № 380/951/26	

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Сидор Н.Т., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, 

в с т а н о в и в :

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просить суд:
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 , які виразилися у відмові ОСОБА_1 у звільненні з військової служби на підставі абзацу «ж» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану, за результатом розгляду його рапорту від 11 грудня 2025 року;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення та виключення зі списків особового складу ОСОБА_1 з військової служби на підставі абзацу «ж» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану.
В обґрунтування позовних вимог вказує, що проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 за контрактом, укладеним на три роки. У зв`язку із закінчення строку контракту у квітні 2025 року звернувся до командира із усним повідомлення про небажання подальшого проходження служби. Оскільки питання про його звільнення відповідачем не вирішувалось, позивач звернувся до відповідача із рапортом про звільнення з військової служби, за результатом розгляду якого отримав відмову. Вважаючи таку відмову протиправною, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Щодо процесуальних дій, вчинених у зв`язку із розглядом цієї справи, суд зазначає наступне.
Ухвалою судді від 26.01.2026 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.
Відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому проти задоволення позовних вимог заперечив. Вказує, що умови контракту передбачали, що сторони зобов`язуються не пізніш як за три місяці до закінчення строку контракту укласти новий контракт або повідомити одна одну про бажання або небажання укладати новий контракт чи відмову в його укладенні із зазначенням причин, передбачених нормативно-правовими актами. У позовній заяві позивач зазначає, що він повідомив свого командира в квітні 2025 року про те, що буде звільнятись, оскільки в нього закінчується контракт, і свій обов`язок перед Батьківщиною він виконав. Водночас, позивач не доводить належними, допустимими та достовірними доказами факту подання ним рапорту безпосередньому командиру в квітні 2025 року (письмового чи усного рапорту, в тому числі, за допомогою технічних засобів комунікації), не довів наявності обставин, передбачених пунктом 2 розділу І, пункту 3 розділу ІІІ Порядку № 531, а саме те, що його рапорт не був погоджений безпосереднім командиром та переданий за підпорядкованістю до командира військової частини НОМЕР_1 .
Листом командира військової частини НОМЕР_1 від 21.12.2025 №7/4889 повідомлено ОСОБА_1 , що оскільки повідомлення, передбаченого пунктом 4 Контракту, ним подано не було, на даний час відсутні підстави для звільнення за підпунктом “ж” пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, а рапорт на звільнення задоволенню не підлягає. Таким чином, ОСОБА_1 не набув права на звільнення з військової служби, оскільки на момент подання ним рапорту від 11.12.2025 № 22173 у командира військової частини НОМЕР_1 не було інформації, як цього вимагає пункт 4 Контракту, про відмову ОСОБА_1 від продовження ним проходження військової служби за контрактом. Крім того, на момент подання позивачем рапорту від 11.12.2025 № 22173 контракт ОСОБА_1 , укладений 30.08.2022, було продовжено наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 01.08.2025 № 222. Таким чином, позивач після 29.08.2025 перебуває на військовій службі за контрактом строком до оголошення демобілізації.
В спростування наведених відповідачем доводів представником позивача подано відповідь на відзив. Наголошує на тому, що позивачем було повідомлено своїх безпосередніх командирів про те, що він не бажає далі проходити військову службу, а відтак умови контракту він виконав повністю. Військова частина жодним доказом не спростувала відсутність усного рапорту Позивача, що передбачено Наказом Міністерства оборони України «Про затвердження Порядку організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України № 531 від 06.08.2024. Також зазначає, що наказ №222 є грубим порушення норм чинного законодавства, оскільки відповідачем, до відзиву не надано жодних доказів про те, чи укладався новий контракт, та чи погодився військовослужбовець позивач на укладення нового контракту, разом з тим, в контракті від 30 серпня 2022 року, який був укладений відсутнє посилання про можливість автоматичного його продовження .
Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Між Міністерством оборони України в особі командира НОМЕР_2 навчального танкового полку НОМЕР_3 навчального центру Сухопутних військ Збройних Сил України полковником ОСОБА_2 з одного боку та громадянином ОСОБА_1 30.08.2022 укладено Контракт про проходження громадянами України військової служби в Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу (далі Контракт).
Пунктом 3 Контракту передбачено, що він є строковим та укладається відповідно до строків, погоджених законодавством, за погодженням сторін на три роки.
Відповідно до п. 4 Контракту сторони зобов`язуються не пізніш як за три місяці до закінчення строку контракту укласти новий контракт або повідомити одна одну про бажання або небажання укладати новий контракт чи відмову в його укладенні із зазначенням причин, передбачених нормативно-правовими актами.
Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 01.08.2025 №222 відповідно до абзацу третього пункту 2 частини 8 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» продовжено дію контракту понад встановлений строк на період до оголошення демобілізації з 29.08.2025 солдату ОСОБА_1 , оператору безпілотних літальних апаратів відділення управління командира батареї артилерійської батареї самохідного артилерійського дивізіону управління військової частини НОМЕР_1 .
Позивач 11.12.2025 звернувся із рапортом до командира 2-ї артилерійської батареї самохідного артилерійського дивізіону управління військової частини НОМЕР_1 , у якому просив про звільнення з лав Збройних Сил України у запас на підставі підпункту «ж» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з закінченням строку дії контракту, укладеного під час дії воєнного стану, та небажання продовжувати службу.
Листом від 21.12.2025 №7/4889 позивачу повідомлено про відмову у звільненні з військової служби, мотивуючи таку наступним: «На підставі п. 4 Контракту сторони зобов`язуються не пізніше яку за три місяці до закінчення строку контракту укласти новий контракт або повідомити одна одну про бажання або небажання укладати новий контракт чи відмову в його укладенні із зазначенням причин, передбачених нормативно-правовими актами.
Отже, такого повідомлення у встановлений Контрактом строк Вами подано не було, що не дає підстав, на даний час, для Вашого звільнення за підпунктом «ж» пункту 3 частини 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а Ваш рапорт задоволенню не підлягає».
Вважаючи таку відмову протиправною, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Статтею 68 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України.
Згідно із статтею 106 Конституції України Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
У зв`язку з військовою агресією російською федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/202 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та на час розгляду справи не скасований.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 12.03.1992 №2232-ХІІ (далі - Закон №2232-ХІІ).
За змістом частин 1-3 та 9 статті 1 Закону №2232-ХІІ (тут і надалі в редакцій чинній на момент виникнення спірних правовідносин) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають взяттю на військовий облік; призовники - особи, які взяті на військовий облік; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.
Згідно з частинами 1-3 статті 2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Проходження військової служби здійснюється:
громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом;
іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту та Національній гвардії України.
Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Пунктом 6 статті 2 Закону №2232-ХІІ визначені види військової служби: базова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Відповідно до ч.2 статті 23 Закону №2232-ХІІ для громадян України, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, встановлюються, зокрема, такі строки військової служби в календарному обчисленні: для осіб рядового складу - 3 роки.
Частиною 3 статті 23 Закону №2232-ХІІ визначено, що для осіб, які приймаються на військову службу за контрактом в особливий період та призначаються на посади, крім осіб, зазначених в абзаці другому цієї частини, строки військової служби в календарному обчисленні встановлюються відповідно до частини другої цієї статті.
Для військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, які під час дії особливого періоду вислужили не менше двох місяців, осіб, звільнених з військової служби під час дії особливого періоду, які приймаються на військову службу за контрактом в особливий період (крім періоду дії воєнного стану), строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється один рік або на строки, визначені частиною четвертою цієї статті. Строк проходження військової служби для таких військовослужбовців може бути продовжено за новими контрактами на один рік або на строки, визначені частиною четвертою цієї статті. У разі закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію дія таких контрактів припиняється достроково.
Під час дії воєнного стану для осіб, які приймаються на військову службу за контрактом, та військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період строк військової служби може встановлюватися на час до оголошення рішення про демобілізацію або на строки, визначені частиною другою цієї статті.
Відповідно до пункту 2 частини 8 статті 23 Закону №2232-ХІІ для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки:
на період проведення мобілізації, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону;
до дня завершення виконання завдань в інтересах оборони України, безпосередньої участі у веденні воєнних (бойових) дій, у тому числі на території проведення антитерористичної операції, а також у районах здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії держави, що формально чи фактично є учасником воєнних дій проти України;
на період дії воєнного стану, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону.
В особливий період, крім періодів проведення мобілізації та дії воєнного стану, військова служба для військовослужбовців, строк контракту яких закінчився, може бути продовжена за новими контрактами на строки, визначені частиною четвертою цієї статті.
Водночас статтею 26 Закону №2232-ХІІ передбачено підстави припинення (розірвання) контракту.
Пунктом 3 частини 5 статті 26 №2232-ХІІ передбачено, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах:
під час проведення мобілізації та дії воєнного стану:
а) за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі;
б) за станом здоров`я:
на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби або про тимчасову непридатність до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців;
за наявності інвалідності (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу);
в) у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі або обмеження волі;
г) через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу);
ґ) за власним бажанням (для військовослужбовців із числа іноземців та осіб без громадянства, які проходять військову службу за контрактом у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту та Національній гвардії України), але не раніше шести місяців проходження ними безперервної військової служби;
д) у зв`язку із звільненням з полону (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу);
е) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів - у разі неможливості їх використання на службі (для осіб вищого офіцерського складу);
ж) у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану;
з) у зв`язку з призначенням (обранням) на посаду судді, судді Конституційного Суду України, члена Вищої ради правосуддя, члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, керівника служби дисциплінарних інспекторів Вищої ради правосуддя, його заступника, дисциплінарного інспектора Вищої ради правосуддя;
и) у зв`язку з визнанням військовослужбовця таким, що не пройшов випробування, встановлене частиною першою статті 21-2 цього Закону (для військовослужбовців із числа іноземців та осіб без громадянства, які проходять військову службу за контрактом у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту та Національній гвардії України);
і) через службову невідповідність (для військовослужбовців із числа іноземців та осіб без громадянства, які проходять військову службу за контрактом у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту та Національній гвардії України);
ї) у зв`язку з відмовою від проведення психофізіологічного дослідження із застосуванням поліграфа (для військовослужбовців із числа іноземців та осіб без громадянства, які проходять військову службу за контрактом у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту та Національній гвардії України);
й) у зв`язку з визнанням військовослужбовця таким, що не пройшов випробування, встановлене частиною сьомою статті 20-2 цього Закону (для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом відповідно до частини десятої статті 20 цього Закону);
к) через службову невідповідність (для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом відповідно до частини десятої статті 20 цього Закону);
л) з інших підстав, визначених Законом України "Про розвідку" (крім звільнення за згодою сторін).
Із матеріалів справи судом встановлено, що між Міністерством оборони України в особі командира НОМЕР_2 навчального танкового полку НОМЕР_3 навчального центру Сухопутних військ Збройних Сил України полковником ОСОБА_2 з одного боку та громадянином ОСОБА_1 30.08.2022 укладено Контракт про проходження громадянами України військової служби в Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу (далі Контракт).
Пунктом 3 Контракту передбачено, що він є строковим та укладається відповідно до строків, погоджених законодавством, за погодженням сторін на три роки.
Відповідно до п. 4 Контракту сторони зобов`язуються не пізніш як за три місяці до закінчення строку контракту укласти новий контракт або повідомити одна одну про бажання або небажання укладати новий контракт чи відмову в його укладенні із зазначенням причин, передбачених нормативно-правовими актами.
Позивач вказує, що у квітні 2025 року звертався до командира із усним рапортом про звільнення з військової служби. У травні 2025 року письмовий рапорт подати не зміг, оскільки з 01.05.2025 по 31.05.2025 виконував бойове завдання, що підтверджується долученим розпорядженням.
Відповідач, в свою чергу заперечує цей факт і вказує, що позивач всупереч вимогам Контракту завчасно не повідомив військову частину про намір звільнятись з військової служби.
Відтак, розглянувши рапорт позивача від 11.12.2025, військова частина НОМЕР_1 у листі від 21.12.2025 №7/4889 повідомила позивача, що оскільки повідомлення про бажання або небажання укладати новий контракт чи відмову в його укладенні у встановлений Контрактом строк не було подано, то рапорт про звільнення з військової служби задоволенню не підлягає.
Водночас, суд зауважує, що згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 01.08.2025 №222 відповідно до абзацу третього пункту 2 частини 8 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» продовжено дію контракту понад встановлений строк на період до оголошення демобілізації з 29.08.2025 солдату ОСОБА_1 , оператору безпілотних літальних апаратів відділення управління командира батареї артилерійської батареї самохідного артилерійського дивізіону управління військової частини НОМЕР_1 .
Відтак, станом на момент звернення позивача із рапортом про звільнення (11.12.2025) Контракт в частині строку його дії був викладений в іншій редакції, а саме передбачав дію до оголошення демобілізації.
Таким чином, відмовляючи позивачу у звільненні з підстав не подання відповідного повідомлення, відповідач діяв протиправно, адже у той час Контракт уже було викладено в оновленій редакції в частині строку його дії.
З огляду на наведене, відмова відповідача, викладена у листі від 21.12.2025 №7/4889, є протиправною та підлягає скасуванню.
Водночас, щодо вимоги позивача про його звільнення з військової служби, суд зазначає, що первинно Контракт був укладений 30.08.2022 строком на три роки, тобто до 29.08.2025.
Втім, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 01.08.2025 №222 продовжено дію контракту понад встановлений строк на період до оголошення демобілізації з 29.08.2025 солдату ОСОБА_1 , оператору безпілотних літальних апаратів відділення управління командира батареї артилерійської батареї самохідного артилерійського дивізіону управління військової частини НОМЕР_1 .
Отже, станом на момент звернення із рапортом про звільнення з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту, закінчення такого строку було пов`язане вже не з конкретною датою, а обумовлене фактом настання певної події – оголошення демобілізації.
Оскільки Президентом України станом на момент виникнення спірних правовідносин не було видано указу про оголошення демобілізації, то підстав для звільнення позивача з військової служби, з врахуванням того, що дію Контракту продовжено Наказом №222, немає.
Суд зауважує, що позивач у позові вказує про те, що нового контракту про проходження військової служби не укладав і згоди на своє подальше перебування в Збройних Силах України не давав.
Однак, як вже зазначалось, строк дії Контракту було продовжено військовою частиною НОМЕР_1 шляхом видання наказу від 01.08.2025 №222. Втім, ні такий наказ, ні дії відповідача щодо продовження дії Контракту не є предметом оскарження у межах цієї справи, що зумовлює висновок суду про відсутність підстав для звільнення позивача з військової служби.
Так статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України) визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відтак, суд, дотримуючись принципу диспозитивності в адміністративному судочинстві, розглянув справу в межах заявлених позовних вимог, та дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме визнання протиправною та скасування відмови відповідача у звільненні позивача з військової служби, викладеної у листі від 21.12.2025 №7/4889, з огляду на мотиви такої відмови.
Втім, вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача звільнити його з військової служби задоволенню не підлягають у зв`язку з їх безпідставністю.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
В силу положень статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Ухвалюючи це судове рішення, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п. 41) щодо якості судових рішень.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п. 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Обираючи спосіб захисту порушеного права, суд зважує на його ефективність з точки зору статті 13 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та враховує положення «Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень», прийняті Комітетом Міністрів 11.03.1980, а саме суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.
Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно статті 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За приписами статті 74 КАС України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно із положеннями статті 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень статті 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, в адміністративному процесі, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі.
Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ч. 1 ст. 90 КАС України).
З наведеного вище суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, з мотивів та обґрунтування наведених судом вище.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 12 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то питання про стягнення судового збору з відповідача не вирішується.
Водночас, щодо сплаченого судового збору у розмірі 1331,20 грн, то суд роз`яснює, що такий є зайво сплаченим та може бути повернутий позивачу ухвалою суду за його заявою відповідно до Закону України «Про судовий збір».
Керуючись статтями 2, 8-10, 14, 72-77, 90, 139, 242-246, 255, 257, 293, 295-297 КАС України, суд
в и р і ш и в :

позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, задовольнити частково.
Визнати протиправною та скасувати відмову військової частини НОМЕР_1 у звільненні ОСОБА_1 з військової служби, викладену у листі від 21.12.2025 №7/4889.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Розподіл судового збору не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 ).

Відповідач: військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ).

Суддя	Сидор Наталія Теодозіївна