ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2026 року м.Дніпро Справа № 904/4135/25
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Кощеєва І.М. ( доповідач )
суддів: Чус О.В., Дарміна М.О.

секретар судового засідання: Скородумова Л.В.

представники сторін:
від позивача: Кемінь В.В.
від відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні 
в режимі відеоконференції апеляційну скаргу  
Товариства з обмеженою відповідальністю 
"Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" 
на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.10.2025 р. 
( суддя Татарчук В.О., м. Дніпро, повний текст рішення складено 31.10.2025 р. ) 
у справі
за позовом: 
Товариства з обмеженою відповідальністю 
"Газопостачальна компанія "Нафтогаз України", 
м. Київ
до 
Державного підприємства 
"Східний гірничо-збагачувальний комбінат", 
м. Жовті Води
про стягнення заборгованості
ВСТАНОВИВ:

1.Короткий зміст позовних вимог.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" про стягнення заборгованості, в загальному розмірі 18 766 922,16 грн., з якої: 13 902 399,77 грн. основного боргу, 207 575,52 грн., трьох відсотків річних, 2 525 752,92 грн. пені, 1 282 157,50 грн. штрафу, 849 036,45 грн. інфляційних втрат. 
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Відповідачем своїх зобов`язань за договором постачання природного газу № 509/03/402ВО від 15.07.2024 р. в частині своєчасної та повної оплати за поставлений природний газ. Позивач зазначав, що на виконання умов договору у період з липня по грудень 2024 року передав у власність Відповідача природний газ на загальну суму 63 113 081,48 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, підписаними та скріпленими печатками сторін без зауважень та заперечень. Оплату за поставлений природний газ Відповідач здійснив частково на суму 49 210 681,71 грн, у зв`язку із чим у нього виникла заборгованість перед Позивачем у розмірі 13 902 399,77 грн.

2. Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 21.10.2025 р. у справі № 904/4135/25 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" 13 902 399,77 грн. – основного боргу, 207 575,52 грн. - трьох відсотків річних, 837 130,84 грн. - інфляційних втрат, 179 365,27 грн. - витрат по сплаті судового збору. Відмовлено в задоволенні позову в частині стягнення з Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" 11 905,61 грн. – інфляційних втрат, 2 525 752,92 грн. - пені та 1 282 157,50 грн. - штрафу. Відмовлено в задоволенні заяви Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" про зменшення розміру трьох відсотків річних на 50%.

3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України", через систему "Електрооний суд", звернулось до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.10.2025 р. у справі № 904/4135/25 в частині відмови у задоволенні позову щодо стягнення 11 905,61 грн. – інфляційних втрат, 2 525 752,92 грн. - пені та 1 282 157,50 грн. - штрафу та прийняти в цій частині нове рішення, яким вказані позовні вимоги задовольнити.

4.Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, Скаржник вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а саме ст. 6, ч. 2 ст. 231 ГК України (у редакції, чинній на момент виникнення відносин), ст. 3, ст. 549 ЦК України, а також порушив норми процесуального права — ч. 5 ст. 236 ГПК України.
Водночас, на думку Скаржника, суд першої інстанції неправильно здійснив тлумачення ч. 2 ст. 231 ГК України, вказавши, що відповідальність за цією нормою настає тільки за прострочення виконання негрошового зобов`язання. З системного аналізу норм ГК України та ЦК України випливає, що у ч. 2 ст. 231 ГК України не вказано різновид зобов`язання (грошове/негрошове), тобто в цій нормі йде мова про будь-яке зобов`язання. Водночас, відповідно до ст. 549 ЦК України, пеня може бути нарахована із суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання, а штраф може бути застосований від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, тобто до будь-якого зобов`язання. Оскільки у ст. 231 ГК України не уточнено, про яке зобов`язання йде мова, Апелянт доходить висновку, що пеня чи штраф застосовується за порушення будь-яких господарських зобов`язань, а не тільки невиконання негрошових зобов`язань.
При цьому Скаржник зазначає, що неправильне тлумачення судом першої інстанції ч. 2 ст. 231 ГК України суперечить принципам справедливості ( ст. 3 ЦК України ) та рівного захисту державою усіх суб`єктів господарювання ( ст. 6 ГК України ). Адже, якщо б відповідальність наставала виключно за невиконання негрошового зобов`язання, тоді б захищеним був тільки суб`єкт господарювання, що належить до державного сектора економіки, що порушувало б справедливий баланс сторін.
Скаржник наголошує на тому, що суд першої інстанції безпідставно застосував до даного спору нерелевантну практику Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 10.12.2019 р. у справі № 904/4156/18, оскільки в даній практиці висвітлюється порядок застосування частини 6 ст. 231 ГК України, тоді як у цій справі підставою для нарахування пені та штрафу є ч. 2 ст. 231 ГК України.
Щодо нарахування інфляційних втрат Апелянт зазначає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову щодо стягнення інфляційних втрат на суму 11 905,61 грн, не вказав, де Позивач допустив помилку при обрахунку. Перевіривши розрахунок, Позивач з`ясував, що суд першої інстанції допустив помилку при розрахунку інфляційних втрат по заборгованості за листопад 2024 року, оскільки ним не було враховано на суму боргу інфляційних нарахувань за попередній період, тоді як за інші періоди заборгованості суд першої інстанції обрахував інфляційні втрати за тією ж методологією, за якою обрахував і Позивач ( із врахуванням інфляційних втрат за попередній період ).
Апелянт посилається на практику ЄСПЛ, зокрема на справу «Серявін та інші проти України», в якій зазначалося, що «ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті», а також на справу «Проніна проти України», з якої випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції. Апелянт вважає, що суд першої інстанції неповно висвітлив позицію Позивача, що свідчить про порушення ч. 5 ст. 236 ГПК України, відповідно до якої обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. В цій частині рішення суду є необґрунтованим, що порушує принцип правової визначеності, оскільки позивач не може зрозуміти, чи правомірно або протиправно здійснено з боку суду перерахунок інфляційних втрат.

5.Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

Від Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому Підприємство не погоджується з доводами апеляційної скарги, вважає її безпідставною і необґрунтованою.
Зокрема, Відповідач зазначає, що рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.10.2025 р. у справі № 904/4135/25 прийнято законно та відповідно до норм чинного законодавства. Пунктом 7.1 договору сторони погодили, що за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність згідно з цим договором і чинним законодавством України, проте конкретного розміру штрафних санкцій ( пені та штрафу ) договір не містить.
Крім того, у відзиві Відповідач посилається на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 10.12.2019 р. у справі № 904/4156/18, згідно з якими тлумачення умов укладеного сторонами договору щодо підстав застосування відповідальності за порушення грошового зобов`язання має здійснюватися у системному взаємозв`язку з положеннями чинного законодавства. За змістом наведених положень законодавства розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін, і коли правочин не містить умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. 
Відповідач наголошує, що ч. 2 ст. 231 ГК України визначає уніфікований розмір штрафних санкцій за певні види правопорушень ( порушення вимог щодо якості товарів, порушення строків виконання негрошового зобов`язання ) у господарському зобов`язанні, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання державного сектора економіки. Ч. 6 ст. 231 ГК України регулює виключно правовідносини сторін щодо їх відповідальності за невиконання грошових зобов`язань, передбачаючи їх встановлення у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, якщо інший розмір не передбачено законом або договором. Також, за ч. 2 ст. 343 ГК України та ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється за згодою сторін.
Відповідач зазначає, що у даній справі йде мова саме про грошове зобов`язання ( оплата за поставлений природний газ ), що виключає можливість застосування ч. 2 ст. 231 ГК України до спірних відносин. Аналогічні правові висновки щодо застосування абзацу третього ч. 2 ст. 231 ГК України викладені у постановах Верховного Суду від 23.08.2022 р. у справі № 910/9375/21, від 11.07.2018 р. у справі № 915/507/17, від 18.06.2019 р. у справі № 914/891/16. Отже, вимоги Позивача про стягнення з Відповідача пені та штрафу задоволенню не підлягають.

6. Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.11.2025 р. для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді – Кощеєв І.М. ( доповідач ), судді – Чус О.В., Дармін М.О..
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 17.11.2025 р. витребувано у Господарського суду Дніпропетровської області матеріали справи/копії матеріалів справи № 904/4135/25. 
Матеріали справи № 904/4135/25 надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 24.11.2025 р. відкрито апеляційне провадження у справі та призначити апеляційну скаргу до розгляду в судове засідання на 11.03.2026 р. 
Від представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" надійшла заява про його участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів та підсистеми відеоконференцзв`язку ЄСІТС. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 01.12.2025 р. судове засідання у справі № 904/4135/25", призначене на 11.03.2026 р., вирішено провести з представником Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України в приміщенні Центрального апеляційного господарського суду ( зал судового засідання № 511 ) в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів в підсистеми ЄСІТС. 
Відповідач не скористався своїм правом участі в судовому засіданні та не забезпечив явку уповноваженого представника, хоча про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.
Беручи до уваги, що неявка вказаного учасника провадження у справі, належним чином повідомленого про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, матеріали справи є достатніми для розгляду апеляційної скарги, апеляційний господарський суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності представника Відповідача.
У судовому засіданні 11.03.2026 р., проведеному в режимі відеоконференції, була оголошена вступна та резолютивна частини постанови Центрального апеляційного господарського суду.

7.Встановлені судом обставини справи.

15.07.2024 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" ( Постачальник ) та Державним підприємством "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" ( Споживач ) укладено договір постачання природного газу № 509/03/402ВО, відповідно до п. 1.1 якого Постачальник зобов`язується поставити Споживачеві газове паливо, код ДК 021:2015-0912, ( природний газ ), видобутий в межах території України, та/або імпортований на територію України, у порядку та на умовах, встановлених цим договором, а Споживач зобов`язується прийняти його та оплатити на умовах цього договору.
Згідно з пунктом 1.3 договору газ, що постачається за цим договором, використовується Споживачем для власних потреб в якості палива та/або в якості сировини, а не для продажу. Споживач є кінцевим споживачем природного газу.
Відповідно до пункту 2.1 договору загальний обсяг постачання газу Споживачу за цим договором складає 4000,00 тис.куб.метрів та здійснюється протягом періоду дії цього договору, (точка виходу 56XOOOOOE8LLVOOD): липень 150,000 тис.куб.м, серпень 426,572 тис.куб.м, вересень 450,000 тис.куб.м, жовтень 880,940 тис.куб.м, листопад 953,660 тис.куб.м, грудень 1138,828 тис.куб.м.
Приймання - передача газу, поставленого Постачальником та прийнятого Споживачем протягом періоду постачання, оформлюється шляхом підписання та скріплення печаткою (за наявністю) акту приймання-передачі природного газу, в якому зазначаються фактичні обсяги спожитого газу та його вартість ( пункт 2.8 договору ).
Приписами пункту 2.12 договору встановлено, що Споживач протягом 2 (двох) робочих днів з дати отримання актів приймання-передачі природного газу зобов`язується повернути Постачальнику один примірник оригіналу акту приймання-передачі природного газу, підписаний уповноваженим представником споживача та скріплений його печаткою (за наявності), або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акту приймання-передачі природного газу.
Підписані сторонами акти приймання-передачі газу є підставою для остаточних розрахунків споживача з постачальником.
Згідно з пунктом 3.1 договору, ціна постачання газу за 1тис.куб.м. (одну тисячу кубічних метрів), що постачається постачальником споживачу в липні - серпні (до 20.08. (включно)) 2024 року, складає 13 164,60 грн, крім того, ПДВ (20%) – 2 632,92 грн, всього з ПДВ 20% - 15 797,52 грн.
Ціна постачання газу за 1 тис.куб.м. (одну тисячу кубічних метрів), що постачається постачальником споживачу у серпні (з 21.08. по 31.08 (включно)) 2024 року, складає 14 554,75грн, крім того, ПДВ (20 %) – 2 910,95 грн, всього з ПДВ 20% - 17 465,70 грн.
Ціна постачання газу за 1тис.куб.м. (одну тисячу кубічних метрів), що постачається постачальником споживачу у вересні (з 01.09. по 25.09 (включно)) 2024 року, складає 16 000,00 грн, крім того, ПДВ (20 %) – 3 200,00 грн, всього з ПДВ 20% - 19 200,00 грн.
Ціна постачання газу за 1тис.куб.м. (одну тисячу кубічних метрів), що постачається постачальником споживачу у вересні з 26.09. - грудні 2024 року, складає 15 464,00 грн, крім того, ПДВ (20 %) – 3 092,80 грн, всього з ПДВ 20% - 18 556,80 грн ( у редакції додаткової угоди № 3 від 26.09.2024 р. ).
Відповідно до пункту 3.6 договору загальна ціна договору складає: 52 378 408,19 грн, крім того, ПДВ (20%)- 10 475 681,64 грн, всього разом з ПДВ 62 854 089,83 грн ( у редакції додаткової угоди №3 від 26.09.2024 р. ).
Оплата за цим договором здійснюється Споживачем на рахунок Постачальника за відповідний розрахунковий період (місяць) в наступному порядку: - 100% вартості фактично переданого відповідно до акту приймання-передачі природного газу - до останнього числа місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено постачання газу (пункт 3.7 договору).
Пункт 3.9 договору встановлює, що остаточний розрахунок за фактично поставлений газ (у тому числі оплата вартості місячного, добового небалансу та вартості відхилення від замовленого обсягу послуги транспортування природного газу для внутрішньої точки виходу з газотранспортної системи) здійснюється до останнього числа місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено постачання газу, на підставі акту (актів) приймання-передачі природного газу.
Пункт 3.13 договору визначає, що оплата вартості природного газу за цим договором здійснюється споживачем грошовими коштами у національній валюті - гривні, що перераховуються на поточний рахунок постачальника.
Згідно з пунктом 7.1 договору за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність згідно з цим договором і чинним законодавством України. У разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань за цим договором винна сторона, крім суми заборгованості з врахуванням встановленого індексу інфляції, відшкодовує сумлінній стороні заподіяні цим належним чином документально підтверджені збитки в повному обсязі.
Приписами пункту 12.1 договору встановлено, що договір набирає чинності з дати його підписання та скріплення печатками (за наявності) та діє у частині постачання природного газу до 31.12.2024 р., а в частині розрахунків між сторонами - до повного їх виконання. За взаємною згодою сторін договір може бути припинено достроково. При цьому, сторона, яка має намір розірвати договір письмово попереджає про це іншу сторону за 21 (двадцять один) календарний день до запланованої дати розірвання.
Договір підписаний сторонами та скріплений їх печатками без зауважень та заперечень до нього.
Між сторонами підписано додаткові угоди № № 1, 2, 3 від 29.08.2024 р., 30.08.2024 р. та 26.09.2024 р. відповідно.
Позивач зазначає, що на виконання умов договору у період з липня 2024 року по грудень 2024 року передавав у власність Відповідача природний газ на загальну суму 63 113 081,48 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, підписаними та скріпленими печатками сторін без зауважень та заперечень:
- акт приймання-передачі природного газу № 12897 від 31.07.2024 р., обсяг переданого газу: 344,10030 тис.м.куб; обсяг добового небалансу газу 35,02477 тис.м.куб; вартістю: 5 604 135,34 грн;
- акт приймання-передачі природного газу № 14158 від 31.08.2024 р., обсяг переданого газу: 702,69436 тис.м.куб.; обсяг добового небалансу газу – 0,33674 тис.м.куб; вартістю: 11 671 357,92 грн;
- акт приймання-передачі природного газу № 14558 від 30.09.2024 р., обсяг переданого газу: 510,91482 тис.м.куб.; обсяг добового небалансу газу – 0,36287 тис.м.куб., вартістю: 9 810 896,16 грн;
- акт приймання-передачі природного газу № 17565 від 31.10.2024 р., обсяг переданого газу: 237,98671 тис.м.куб., обсяг добового небалансу газу – 0,00309 тис.м.куб., вартістю: 4 455 285,56 грн;
- акт приймання-передачі природного газу № 19646 від 30.11.2024 р., обсяг переданого газу: 1240,17249 тис.м.куб., обсяг добового небалансу газу – 0,04771 грн, вартістю: 23 217 038,53 грн;
- акт приймання-передачі природного газу № 22340 від 31.12.2024 р., обсяг переданого газу: 446,19050 тис.м.куб., обсяг добового небалансу газу – 0,043023 тис.м.куб, вартістю: 8 354 367,97грн.
Позивач зазначає, що оплату за поставлений природний газ Відповідач здійснив частково, що підтверджується довідкою АТ "Ощадбанк" № 77/4-09/48404/2025 від 25.04.2025 р. про надходження коштів за період з 01.05.2023 р. по 24.04.2025 р. на суму 49 210 681,71 грн, у зв`язку із чим у нього виникла заборгованість перед Позивачем за поставлений газ у розмірі 13 902 399,77 грн, що і стало причиною звернення до суду.
З метою досудового врегулювання спору, Позивачем було направлено вимогу № 119/4.1.2-16515-2025 від 04.03.2025 р. про сплату заборгованості, що підтверджується описом вкладення у цінний лист з повідомленням, фіскальним чеком з "Укрпошта" та списком згрупованих відправлень. Однак, на момент звернення до суду з позовною заявою, вимоги не задоволені. 
Позивач нарахував Відповідачу пеню (ставка 0,1% від суми боргу за день) за загальний період з 03.09.2024 р. по 30.06.2025 р. на загальну суму 2 525 752,92 грн та штраф (ставка 7%) на загальну суму 1 282 157,50 грн, застосувавши до відносин сторін положення частини 2 ст. 231 ГК України.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції, Відповідач проти задоволення позову заперечив, пославшись у відзиві на позов на те, що умовами договору сторони погодили, що за порушення строків оплати за поставлений товар, передбачених договором, Покупець сплачує Постачальнику штрафні санкції у розмірі, передбаченому ст. 231 ГК України. Відповідач вказував, що застосування до Боржника, який порушив господарське зобов`язання, санкції у вигляді штрафу, передбаченого абзацом третім частини 2 ст. 231 ГК України, можливе за сукупності таких умов: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачено договором або законом; якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки; якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов`язання, пов`язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу. Відповідач наголошував, що у даній справі йде мова саме за грошове зобов`язання, що виключає можливість застосування частини 2, 6 ст. 231 ГК України до спірних відносин. Отже, на думку Відповідача - вимоги Позивача про стягнення з Відповідача пені та штрафу задоволенню не підлягають.
За наслідками розгляду позову господарським судом прийнято оскаржуване рішення у даній справі.
Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що факт поставки Позивачем природного газу Відповідачу на загальну суму 63 113 081,48 грн підтверджується актами приймання-передачі природного газу, підписаними та скріпленими печатками сторін без зауважень та заперечень. Оплату за поставлений газ Відповідач здійснив частково на суму 49 210 681,71 грн, що підтверджується довідкою АТ «Ощадбанк», у зв`язку з чим заборгованість Відповідача перед Позивачем становить 13 902 399,77 грн. Суд першої інстанції визнав обґрунтованими вимоги про стягнення основного боргу, трьох відсотків річних у сумі 207 575,52 грн та інфляційних втрат у сумі 837 130,84 грн ( за перерахунком суду ).
Щодо відмови у стягненні пені та штрафу суд першої інстанції зазначив, що пунктом 7.1 договору сторони погодили відповідальність згідно з договором і чинним законодавством України, проте конкретного розміру штрафних санкцій договір не містить. Суд, беручи до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 10.12.2019 р. у справі № 904/4156/18, дійшов висновку про відсутність підстав для застосування договірної санкції за відсутності конкретно визначеного її розміру в договорі та законі. Крім того, суд зазначив, що ч. 2 ст. 231 ГК України визначає уніфікований розмір штрафних санкцій за порушення строків виконання негрошового зобов`язання, тоді як у даній справі йде мова саме про грошове зобов`язання, що виключає можливість застосування цієї норми до спірних відносин. Щодо інфляційних втрат суд зазначив, що розрахунок Позивача виконаний неправильно, і за перерахунком суду до стягнення підлягають інфляційні втрати, у сумі 837 130,84 грн. замість заявлених 849 036,45 грн..

8. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції
Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника Позивача, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Предметом спору є стягнення з Відповідача на користь Позивача за договором постачання природного газу № 509/03/402ВО від 15.07.2024 р. основної заборгованості, пені, трьох відсотків річних, штрафу та інфляційних втрат за несвоєчасну оплату поставленого товару.
Беручи до уваги правову природу укладеного між ТОВ "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" ( Постачальник ) та ДП "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" ( Споживач ) укладено договір постачання природного газу № 509/03/402ВО від 15.07.2024 р., кореспондуючі права та обов`язки його сторін, оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватися судом з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини з поставки, які (приписи), в свою чергу, згідно ч. 2 ст. 712 ЦК України передбачають можливість застосування загальних положень про купівлю-продаж.
Викладене зумовлює щодо визначення норм матеріального права, у світлі яких має вирішуватися питання відносно розглядуваного спору.
Беручи до уваги встановлену ст. 204 ЦК України та не спростовану в межах цієї справи в порядку ст. 215 цього Кодексу презумпцію правомірності означеного договору, апеляційний суд вважає його належною у розумінні ст. ст. 11, 509 ЦК України та ст. ст. 173, 174 ГК України підставою для виникнення та існування обумовлених таким договором кореспондуючих прав і обов`язків сторін.
Як встановлено ч. 1 ст. 265 ГК України, ст. ст. 655, 662 та 663 ЦК України, Продавець зобов`язаний передати товар, визначений у договорі купівлі-продажу у строк, встановлений договором, разом з товаросупровідними документами. Означений обов`язок ч.1 ст.712 цього Кодексу безпосередньо закріплений і для договору поставки.
Наразі, отримання коштів (штрафних санкцій) за отриманий товар та за прострочення виконання такого зобов`язання з оплати поставленого товару є належним об`єктом судового захисту у розумінні ст. 5 ГПК України та ст. 15 ЦК України правом Позивача, примушення Відповідача до сплати яких - є належним способом судового захисту у разі наявності порушення такого зобов`язання з боку останнього.
Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України та ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому, приписи ч. 7 ст. 193 ГК України та ст. 525 ЦК України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 ЦК України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 202 ГК України та ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.
Враховуючи викладене, Відповідач не має правових підстав для ухилення від виконання обов`язку із здійснення своєчасної оплати поставленого товару за договором.
Матеріалами справи підтверджено, що на виконання умов договору, у період з липня 2024 року грудень 2024 року Позивач передавав у власність Відповідача природний газ на загальну суму 63 113 081,48 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, підписаними та скріпленими печатками сторін без зауважень та заперечень. Оплату за поставлений природний газ Відповідач здійснив частково, що підтверджується довідкою АТ "Ощадбанк" № 77/4-09/48404/2025 від 25.04.2025 р. про надходження коштів за період з 01.05.2023 р. по 24.04.2025 р. на суму 49 210 681,71 грн, у зв`язку із чим у нього виникла заборгованість перед Позивачем за поставлений газ у розмірі 13 902 399,77 грн.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.
Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено: якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Доказів на підтвердження повної оплати спожитого природного газу на суму 13 902 399,77 грн Відповідач не надав, доводи Позивача щодо наявності боргу, шляхом надання належних доказів, не спростував.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача основного боргу в сумі 13 902 399,77 грн. є правомірними та такими, що підлягають задоволенню.
Окрім вимоги про стягнення основного боргу Позивач просить стягнути з Відповідача пеню в розмірі 2 525 752,92 грн за загальний період з 03.09.2024 р. по 30.06.2025 р., три відсотки річних 207 575,52 грн за загальний період з 03.09.2025 р. по 30.06.2025 р., штраф у сумі 1 282 157,50 грн та інфляційні втрати 849 036,45 грн за період з січня по червень 2025 року.
Суд першої інстанції визнав обґрунтованими вимоги про стягнення основного боргу, трьох відсотків річних у сумі 207 575,52 грн та інфляційних втрат у сумі 837 130,84 грн ( за перерахунком суду ), відмовивши у вимог Позивача про стягнення з Відповідача пені та штрафу. 
Зважаючи на те, що ТОВ "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" оскаржує рішення місцевого господарського суду виключно у частині в частині відмови у задоволенні позову щодо стягнення 11 905,61 грн. – інфляційних втрат, 2 525 752,92 грн. - пені та 1 282 157,50 грн. - штрафу, колегія суддів здійснює апеляційний перегляд судових рішень лише у межах зазначених позовних вимог.
За частиною 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до пункту 7.1 договору за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність згідно з цим договором і чинним законодавством України. У разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань за цим договором винна сторона, крім суми заборгованості з врахуванням встановленого індексу інфляції, відшкодовує сумлінній стороні заподіяні цим належним чином документально підтверджені збитки в повному обсязі.
З урахуванням пункту 7.1 договору та положень абзацу третього частини другої ст. 231 ГК України ( чинний на момент виникнення правовідносин ) Позивач нарахував Відповідачу пеню (ставка 0,1% від суми боргу за день) за загальний період з 03.09.2024 р. по 30.06.2025 р. на загальну суму 2 525 752,92грн та штраф (ставка 7%) на загальну суму 1 282 157,50 грн.
Господарський кодекс України втратив чинність 28.08.2025 р. на підставі Закону України "Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб", але був чинний в період виникнення спірних правовідносин.
Господарським є зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених ГК України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо) або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку (частина перша статті 173 ГК України).
Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (частина перша статті 174 ГК України).
Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (частина третя статті 510 ЦК України).
Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором (частина друга статті 193 ГК України).
За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (частина перша ст. 216 ГК України).
Відповідно до частин першої, другої ст. 217 ГК України господарськими санкціями є заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.
Згідно із частиною першою ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі є господарські санкції у виді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається (частина перша ст. 231 ГК України).
Відповідно до частини другої ст. 231 ГК України у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: - за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі 20 % вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг) (абзац другий); - за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 % вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі 7 % вказаної вартості (абзац третій).
Тлумачення приписів наведеної норми права дозволяє зробити висновок, що застосування до боржника, який порушив господарське зобов`язання, санкції у виді штрафу, передбаченого абзацом третім частини другої ст. 231 ГК України, можливе за сукупності таких умов: - якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачено договором або законом; - якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки; - якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов`язання, пов`язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховують у відсотковому відношенні розмір штраф.
Такий правовий висновок зробив Верховний Суд України у постанові від 04.02.2014 року у справі № 3-1гс14 і цей висновок послідовно застосовує Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду, зокрема у постановах від 23.08.2022 р. у справі № 910/9375/21, від 28.03.2024 р. у справі № 905/405/22, від 04.05.2023 р. справі № 910/21298/21 та багатьох інших.
Практика суду касаційної інстанції щодо застосування абзацу третього частини другої ст. 231 ГК України є усталеною та підстав переглядати її Велика Палата Верховного Суду у постанові 05.06.2024 р. у справі № 910/14524/22 ( п. 51 ) не встановила. 
Отже, частина друга ст. 231 ГК України не встановлює розміру штрафних санкцій за порушення саме грошового зобов`язання, а містить лише уніфікований розмір штрафних санкцій за певні види правопорушень (порушення вимог щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг), порушення строків виконання негрошового зобов`язання) у господарському зобов`язанні, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, якщо інше не передбачено законом або договором ( п. 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2024 р. у справі № 910/14524/22 ( Провадження № 12-4гс24 ).
У справі, що переглядається, предметом спору є вимога Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" про стягнення заборгованості за поставлений природний газ, а пеню та штраф нараховано Позивачем за прострочення виконання Відповідачем зобов`язання з оплати за поставлений природний газ.
Тож виник спір щодо неоплати отриманого товару за договором поставки, а тому потрібно з`ясувати, яким є саме це зобов`язання - грошовим чи негрошовим.
Згідно з правилами глави 47 розділу І книги п`ятої ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов`язання зі сплати коштів.
Отже, грошовим є будь-яке зобов`язання, що складається, зокрема, у правовідносинах, в яких праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.
Правовідношення, в якому Споживач зобов`язаний оплатити отриманий товар, а Постачальник має право вимагати від Споживача відповідної оплати, є грошовим зобов`язанням.
Суд першої інстанцій врахував, що між сторонами у цій справі виникло зобов`язання з оплати поставленого товару за договором поставки, тобто грошове зобов`язання, відповідальність за порушення якого регулюють приписи частини 6 ст. 231 ГК України, за змістом якої штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
Як вже зазначено вище, пунктом 7.1 договору сторони погодили, що за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність згідно з цим договором і чинним законодавством України. У разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань за цим договором винна сторона, крім суми заборгованості з врахуванням встановленого індексу інфляції, відшкодовує сумлінній стороні заподіяні цим належним чином документально підтверджені збитки в повному обсязі.
Отже умовами укладеного між сторонами договору не передбачено відповідальності у виді пені (ставка 0,1% від суми боргу за день) та штрафу (ставка 7%) за порушення виконання Споживачем зобов`язань з оплати отриманого товару за договором.
Ураховуючи наведене, та приймаючи до уваги висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2024 р. у справі № 910/14524/22 ( Провадження № 12-4гс24), колегія суддів апеляційного суду погоджується з судом першої інстанції про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин частини 2 ст. 231 ГК України та відмови у задоволені позовних вимог пов`язаних зі стягненням з Відповідача пені та штрафу.
Щодо доводів Скаржника пов`язаних нарахуванням судом першої інстанції інфляційних втрат, суд апеляційної інстанції перевіривши правильність здійсненого місцевим господарським судом перерахунку заявленого Позивачем до стягнення розміру інфляційних втрат, зазнає наступне.
Позивач просить стягнути з Відповідача інфляційні втрати у розмірі 849 036,45 грн за загальний період з січня 2025 року по червень 2025 року.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
На підставі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 905/21/19 наведено формулу за якою можна розрахувати інфляційні втрати: "Х" * "і-1" - 100грн = "ЗБ", де "Х" - залишок боргу на початок розрахункового періоду, "і-1" - офіційно встановлений індекс інфляції у розрахунковому місяці та 100грн - умовна сума погашення боргу у цьому місяці, а "ЗБ" - залишок основного боргу з інфляційною складовою за цей місяць (вартість грошей з урахуванням інфляції у цьому місяці та часткового погашення боргу у цьому ж місяці). При цьому зазначено, що за наступний місяць базовою сумою для розрахунку індексу інфляції буде залишок боргу разом з інфляційною складовою за попередній місяць ("ЗБ" відповідно до наведеної формули), який перемножується на індекс інфляції за цей місяць, а від зазначеного добутку має відніматися сума погашення боржником своєї заборгованості у поточному місяці (якщо таке погашення відбувалося).
У випадку якщо погашення боргу не відбувалося декілька місяців підряд, то залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць такого періоду ("ЗБ") перемножується послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу, та ділиться на 100%.
Зазначена правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду від 20.08.2020 р. у справі № 904/3546/19.
Крім того, об`єднана палата Касаційного господарського суду у постанові від 20.11.2020 р. у справі № 910/13071/19 надала роз`яснення, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.
Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.
Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме: час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу; час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.
З огляду на викладене, суд першої інстанції вірно встановив, що розрахунок Позивача є неправильним, однак судом першої інстанції при здійснені перерахунку заявлених до стягнення інфляційних втрат допущено арифметичні помилки.
Так, з урахуванням дати виникнення у Відповідача грошового зобов`язання перед Позивачем, оплат здійснених Відповідачем та меж позовних вимог, правомірним є нарахування до стягнення з Відповідача інфляційних втрат за січень 2025 року із заборгованості 9 962 167,72 грн за спожитий газ у листопаді 2024 року, за період з лютого 2025 року по червень 2025 року ( включно ) із заборгованості 5 548 031,80 грн за спожитий газ у листопаді 2024 року та за період з лютого 2025 року по червень 2025 року ( включно ) із заборгованості у сумі 8 354 367,97грн за спожитий газ у грудні 2024 року.
Таким чином, за результатами здійсненого апеляційним судом перерахунку сума інфляційних втрат за січень 2025 року із заборгованості 9 962 167,72 грн за спожитий газ у листопаді 2024 року становить 119 546,01 грн, за період з лютого 2025 року по червень 2025 року (включно) із заборгованості 5 548 031,80 грн за спожитий газ у листопаді 2024 року становить 288 635,84 грн, та за період з лютого 2025 року по червень 2025 року ( включно ) із заборгованості у сумі 8 354 367,97 грн за спожитий газ у грудні 2024 року становить 434 635,22 грн.
Враховуючи викладене, за перерахунком апеляційного суду до стягнення з Відповідача підлягають інфляційні втрати у загальній сумі 842 817,07 грн ( 119 546,01 грн + 288 635,84 грн + 434 635,22 грн = 842 817,07 грн ) за загальний період з січня 2025 року по червень 2025 року. Отже, в частині інфляційних втрат в розмірі 6 219,38 грн слід відмовити.
Підсумовуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що викладені у апеляційній скарзі аргументи в частині відмови у задоволенні позову щодо стягнення 2 525 752,92 грн. - пені та 1 282 157,50 грн. – штрафу, не можуть бути підставами для скасування судового рішення місцевого господарського суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні Скаржником норм матеріального та процесуального права, що в сукупності виключає можливість задоволення апеляційної скарги в указаній частині.
Разом з тим, враховуючи арифметичну помилку допущену судом першої інстанції при перерахунку інфляційних втрат, колегія суддів знаходить достатньо підстав для задоволення апеляційної скарги в частині стягнення інфляційних втрат у сумі 5 686,23 грн ( 11 905,61 грн. – 6 219,38 грн ).

9. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" ( Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 р. ).
Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У даній справі суд дійшов висновку, що Скаржникові щодо стягнення штрафних санкцій було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
З огляду на приписи ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 р." Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.
Отже, доводи заявника апеляційної скарги про порушення норм матеріального та процесуального права судом попередньої інстанцій під час прийняття оскаржуваного процесуального документу в частині стягнення штрафних санкцій не знайшли свого підтвердження.
За змістом ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Разом з тим, враховуючи арифметичну помилку допущену судом першої інстанції при перерахунку інфляційних втрат, колегія суддів знаходить достатньо підстав для задоволення апеляційної скарги в частині стягнення інфляційних втрат у сумі 5 686,23 грн.
За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду в частині стягнення інфляційних витрат підлягає зміні.

10. Судові витрати.

Відповідно до п. б ч. 4 ст. 282 ГПК України, у зв`язку зі скасуванням судового акту попередньої інстанції в оскаржуваній частині і ухваленням нового рішення про задоволення позову, підлягають новому перерозподілу і судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій.
Відповідно до ч. 4 ст.129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Зважаючи на часткове задоволення апеляційної скарги Позивача, судові витрати, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" – задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.10.2025 р. у справі № 904/4135/25 – в частині відмови в задоволенні позову в частині стягнення з Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" 11 905,61 грн. інфляційних втрат – змінити, решту рішення суду залишити без змін, виклавши резолютивну частину рішення суду в наступній редакції:
“Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" до Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" про стягнення заборгованості в загальному розмірі 18 766 922,16 грн, з якої: 13 902 399,77 грн основного боргу, 207 575,52 грн трьох відсотків річних, 2 525 752,92 грн пені, 1 282 157,50 грн штрафу, 849 036,45 грн інфляційних втрат - задовольнити частково. 
Стягнути з Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" ( 52210, Дніпропетровська обл., Кам`янський р-н, м. Жовті Води, вул. Олеся Гончара, буд. 2; ідентифікаційний код 14309787 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" ( 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, буд. 1; ідентифікаційний код 40121452 ) 13 902 399,77 грн – основного боргу, 207 575,52 грн - трьох відсотків річних, 842 817,07 грн - інфляційних втрат, 179 433,51 грн - витрат по сплаті судового збору.
Відмовити в задоволенні позову в частині стягнення з Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" 6 219,38 грн – інфляційних втрат, 2 525 752,92 грн - пені та 1 282 157,50 грн - штрафу.
Відмовити в задоволенні заяви Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" про зменшення розміру трьох відсотків річних на 50%.
Видати наказ після набрання рішенням законної сили.”

Стягнути з Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" ( 52210, Дніпропетровська обл., Кам`янський р-н, м. Жовті Води, вул. Олеся Гончара, буд. 2; ідентифікаційний код 14309787 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" ( 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, буд. 1; ідентифікаційний код 40121452 ) - 102,36 грн. судового збору за розгляд апеляційної скаги, про що видати наказ.

Видачу відповідних наказів, з урахуванням необхідних реквізитів доручити Господарському суду Дніпропетровської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено ст. ст. 286-289 ГПК України. 

Повний текст постанови складено 12.03.2026 р.

Головуючий суддя І.М. Кощеєв

Суддя О.В. Чус

Суддя М.О. Дармін