ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 квітня 2026 року
м. Хмельницький

Справа № 686/8000/25
Провадження № 22-ц/820/953/26

Хмельницький апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Гринчука Р.С., Грох Л.М., Костенка А.М.,
секретар судового засідання Дубова М.В.,
з участю представників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 січня 2026 року, суддя Палінчак О.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Хмельницької міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4 , про вселення та зобов`язання вчинити дії,

встановив:

У березні 2025 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 .
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що на підставі рішення військової частини Прикарпатського військового округу її чоловіку, майору ОСОБА_5 , згідно з ордером від 04.11.1979, на сім`ю було надано 2-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1 . ОСОБА_5 помер у 2003 році. На даний час квартира не приватизована. 
Згідно з довідкою №КЗ-03-9362 від 25.02.2025 про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, виданою ЦНАП м. Хмельницького, на даний час в квартирі АДРЕСА_1 , зареєстровано 5 осіб: відповідач - правнук позивачки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідач – дочка позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , син позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , внучка позивача, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не проживають в житловому приміщенні понад шість місяців без поважних причин, про що складено відповідний акт.
Так, ОСОБА_1 03.12.2012 виїхала з України в Ізраїль, а внучка ОСОБА_3 з сином Ар`є в лютому 2022 року виїхали з України до Румунії, де постійно проживають. В квартирі залишилися проживати із зареєстрованих тільки вона та її син, ОСОБА_1 . Також з ними проживає без реєстрації невістка ОСОБА_7 .
Після виїзду за межі України відповідачі жодного разу не з`явилися у спірну квартиру, не проживають в ній більше трьох років, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймають, їх особистих речей в квартирі немає, квартирою вони не цікавляться. Перешкод у користуванні жилим приміщенням ні позивач, ні її син відповідачам не чинили, у зв`язку з чим вважає, що наявні підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою.
В квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулася в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якому просила вселити ОСОБА_1 у спірну квартиру та зобов`язати ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 (або її уповноваженому представнику) документи, передбачені п. 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 16.12.2009, №396, які необхідні для приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_2 .
В обґрунтування позову вказала, що вона не має іншого житла, крім спірної квартири, в якій зберігаються її речі. Також ствердила, що відповідачі за первісним позовом давали кошти позивачу за первісним позовом для встановлення вхідних дверей до квартири, однак позивач після встановлення цих дверей не дає ключі від них для входу до квартири.
Зазначила, що вона не втратила інтересу до квартири, однак вважає, що триваюча війна на території України, масовані обстріли українських міст є поважними причинами для не проживання відповідачів у спрій квартирі. 
Вона та Вугман Альона просили ОСОБА_2 надати документи для приватизації вказаної квартири, на що отримали відмову. В подальшому, її представник звертався із заявою від 09.04.2025 до ОСОБА_2 про надання документів для приватизації вказаної квартири, однак остання відповіді на вказану заяву не надала.
Невістка ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , зловживає спиртними напоями, через що між відповідачами за первісним позовом та невісткою склалися неприязні стосунки, у зв`язку з чим також створюються перешкоди ОСОБА_1 у користуванні житлом. 
Вказала, що ОСОБА_2 бажає позбавити ОСОБА_1 права на приватизацію квартири, після чого приватизувати квартиру на себе та сина.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21.01.2026 первісний позов задоволено частково. Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 . В задоволенні решти вимог відмовлено. В задоволенні зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання судових витрат.
Мотивуючи судове рішення суд зазначив, що у період з 10.09.2013 по 16.07.2025 ОСОБА_1 не проживає на території України, а отже і в спірній квартирі. Поважних причин такого непроживання у справі не встановлено. Посилання ОСОБА_1 на її працевлаштування у державі Ізраїль, як на поважну причину її відсутності за місцем реєстрації суд відхилив, оскільки у період з 23.06.2014 по травень 2017 не було доведено її офіційного працевлаштування.
Незважаючи на те, що станом на 07.04.2025 у ОСОБА_1 відсутнє на праві власності в Україні інше житло, крім спірної квартири, нею не надано суду доказів щодо наміру збереження правового зв`язку з квартирою АДРЕСА_1 . 
ОСОБА_3 та малолітній ОСОБА_4 з причин, які суд оцінив як поважні, з 28.02.2022 не проживають за адресою: АДРЕСА_2 , що унеможливлює задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання їх такими, що втратили право користування вказаною квартирою.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила рішення суду в частині визнання її такою, що втратила право користування житлом скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити. 
На обґрунтування скарги ОСОБА_1 зазначила, що не проживала у спірній квартирі тривалий період часу з поважних причин, оскільки працювала на постійній основі в державі Ізраїль, допомагала дочці, яка має психічне захворювання та потребувала допомоги, у зв`язку з епідемією коронавірусу та війною, яка триває в Україні. Зазначила, що працювала в державі Ізраїль не завжди офіційно. Наразі вона не повертається в Україну, оскільки має обґрунтовані побоювання за власне життя та здоров`я у зв`язку з війною, на що суд уваги не звернув. В той же час ОСОБА_2 має намір самостійно приватизувати спірне житло, тому не надає їй необхідних документів та доступу до квартири, яке є її єдиним житлом.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначила, що ОСОБА_1 була відсутня без поважної причини у спірній квартирі більш ніж 11 років, утримання майна остання також не здійснювала, у зв`язку із чим суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житлом.
В суді представник ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги. 
Представник ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, підтримав оскаржуване судове рішення. 
Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність залишення без задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 02.11.1995, як член сім`ї наймача (дочка).
З грудня 2012 року ОСОБА_1 виїхала з України до Ізраїлю, і з того часу до України не поверталася, що визнано сторонами та не оспорюється.
Згідно з інформацією, наданою на запит суду ДПС України 16.07.2025, у період з 08.11.2017 по 16.07.2025 відомості про перетин ОСОБА_1 державного кордону України відсутні.
У періоди з 10.09.2013 року по 23.06.2014 та з травня 2017 року по 13.05.2025 ОСОБА_1 офіційно працювала у державі Ізраїль.
22.03.2021 ОСОБА_1 отримала постійний дозвіл на проживання в державі Ізраїль до 17.03.2031. Згідно з додатком до посвідчення особи ОСОБА_1 , виданого державою Ізраїль, у ОСОБА_1 є дочка ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Як вбачається з даних, які містяться в інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 07.04.2025, у ОСОБА_1 на праві власності відсутнє нерухоме майно.
Згідно з частинами першою, другою статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
Стаття 71 ЖК України установлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами, згідно з частинами першою, другою якої при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 71 ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.
У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті (частина п`ята статті 71 ЖК України).
Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності такої особи у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК України строки (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.09.2024 у справі №183/271/22).
Вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів (постанова Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №182/6536/13).
У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, з яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.11.2022 у справі №755/1139/18).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.06.2024 у справі №404/9215/19 зазначено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.04.2024 у справі №161/126/23 вказано, що процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідачів понад встановлені ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення у цей строк, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Аналогічні за змістом висновки міститься, зокрема, в постановах Верховного Суду від 24.10.2018 у справі №490/12384/16-ц (провадження №61-37646св18), від 22.11.2018 року у справі №760/13113/14-ц (провадження №61-30912св18), від 26.02.2020 у справі №333/6160/17 (провадження №61-7317св19), від 18.03.2020 у справі №182/6536/13-ц (провадження №61-23089св19), від 25.08.2020 у справі №569/12832/16-ц (провадження №61-8622св19), від 22.12.2021 у справі №758/12823/17 (провадження №61-6652св21), від 19.01.2022 у справі №344/9319/19 (провадження №61-16066св21).
Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999).
Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» від 02.12.2010, поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя, четверта статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують, і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). 
Як правильно встановлено судом, ОСОБА_1 виїхала з України до Ізраїлю в грудні 2012 року та жодного разу до квартири АДРЕСА_1 , не поверталася.
Колегія суддів зазначає, що саме на ОСОБА_1 законом покладається тягар доказування поважності причини її відсутності за місцем її проживання більше шести місяців, однак останньою вказаних доказів, які б підтвердили відповідну поважність її відсутності протягом такого тривалого часу суду не надано.
Доводи ОСОБА_1 про те, що вона виїхала з України для лікування психічного розладу дочки матеріалами справи не підтверджується, оскільки ОСОБА_1 не надано доказів відповідного лікування чи наявності хвороби у її дочки.
Інші доводи ОСОБА_1 щодо її працевлаштування за межами території України були належним чином оцінені судом першої інстанції та обґрунтовано відхилені, оскільки доказів її працевлаштування у період з липня 2014 року по травень 2017 року матеріали справи не містять.
Посилання ОСОБА_1 на те, що визнання її такою, що втратила право на проживання у спірній квартирі призведе до порушення статті 8 Конвенції є безпідставним, оскільки вона не проживає у вказаному житлі більше 11 років, жодного правового зв`язку з відповідним житлом не підтримує, участі в його утриманні не приймає, його долею не цікавиться, що свідчить про фактичну втрату нею інтересу до спірної квартири. 
Оскільки питання щодо приватизації спірного житла не є предметом розгляду в даній справі, тому ця обставина не підлягає дослідженню судом.
Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини, внаслідок чого доводи апеляційної скарги слід визнати необґрунтованими.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 23 квітня 2026 року.

Судді: Р.С. Гринчук

Л.М. Грох

А.М. Костенко