справа № 367/10331/25 головуючий у суді І інстанції Горбачова Ю.В.
провадження № 22-ц/824/7676/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

П О С Т А Н О В А
Іменем України

19 березня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 29 грудня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Горбачової Ю.В., у м. Києві, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - 

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2025 року ТОВ «ФК «ЕЙС» звернулося до суду з позовом та просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 315273245 від 01 березня 2019 року у розмірі 23 192,56 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01 березня 2019 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 було укладено договір кредитної лінії № 315273245. Згідно з умовами цього договору відповідач, отримав в борг грошові кошти у сумі 9 200,00 грн. із зобов`язанням повернення цих коштів та сплати процентів за користуванням коштами. Відповідачем, не виконані умови договору та отримані кошти повернутими не були, проценти за користування кредитом не сплачені. В подальшому, внаслідок укладення договорів факторингу, право вимоги за кредитним договором № 315273245 було передано іншим кредитором, останнім з яких є позивач, ТОВ «ФК «ЕЙС». Позивач, як новий кредитор в зобов`язанні, може вимагати стягнення заборгованості з відповідача, як позичальника.
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 29 грудня 2025 року позов ТОВ «ФК «ЕЙС» задоволено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги  ОСОБА_1 , зазначає, що позивачем не надано доказів підписання кредитного договору саме електронним підписом відповідача, що в свою чергу, свідчить про те, що сторонами не було погоджено розмір та умови надання і повернення грошових коштів, а також сплати процентів. Оскільки в матеріалах справи відсутні належні докази укладання договору та додатків до нього між відповідачем та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», кредитний договір № 315273245 від 01 березня 2019 року є неукладеним. Відповідно, на момент укладення Договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року та № 28/11/19-01 від 28 листопада 2019 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс», у первісного кредитора було відсутнє право вимоги до відповідача. Крім того вказує, що позивачем був пропущений строк позовної давності, а суд першої інстанції проігнорував той факт, що позивач не надав доказів переривання строку давності. Саме лише посилання на карантин та воєнний стан не відновлює строки автоматично, якщо Первісний кредитор, ТОВ «Таліон Плюс», ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та позивач роками зволікав із подачею позову без поважних причин, що привело для створення умов неможливості відповідачем захистити свої права. 
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ФК «ЕЙС» зазначає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, не мають законодавчого обґрунтування, через що скарга не може бути задоволена, судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України. 
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що 01 березня 2019 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 в електронній формі було укладено Кредитний договір № 315273245.
Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору Товариство зобов`язується надати Позичальникові Кредит без конкретної споживчої мети, на суму 9 200,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути Кредит та сплатити проценти за користування Кредитом, нараховані згідно п. 1.4. цього Договору.
Відповідно до п. 1.3 Кредитного договору Кредит надається строком на 28 (двадцять вісім) днів.
Відповідно до п. 1.4 Кредитного договору нарахування процентів за користування Кредитом здійснюється у розмірі 0,70 процентів від суми Кредиту за кожний день користування Кредитом (далі - «Процентна ставка»), починаючи з першого дня перерахування суми Кредиту до закінчення строку Кредиту, визначеного в п. 1.3. цього Договору.
Відповідно до п. 1.5 Кредитного договору з урахуванням положень п. 1.4 Договору Позичальник сплачує Товариству проценти за користування Кредитом за фактичний час користування Кредитом з розрахунку 255,50 (двісті п`ятдесят п`ять цілих п`ять десятих) відсотків річних.
Відповідно до п. 2.1.1 Кредитного договору Товариство має право, серед іншого: вимагати від Позичальника повернення суми Кредиту, процентів за користування Кредитом та виконання усіх інших зобов`язань, передбачених цим Договором; у разі продовження Сторонами строку надання Кредиту та строку дії Договору, за згодою Позичальника змінити Процентну ставку за користування Кредитом на період продовження (за винятком випадку, передбаченого пунктом 3.5 цього Договору); укласти договір відступлення права вимоги за Договором або договір факторингу з будь- якою третьою особою.
Відповідно до п. 2.2.2 Кредитного договору Позичальник зобов`язаний: вчасно повернути Кредит, сплатити проценти за користування Кредитом в порядку, визначеному цим Договором; у випадку неповної та/або невчасної сплати Кредиту та процентів за користування ним, сплатити також пеню в розмірі, нарахованому відповідно до умов цього Договору.
Відповідно до п. 3.3 Кредитного договору у разі порушення Позичальником своїх зобов`язань щодо погашення суми Кредиту та/або процентів за користування ним, Товариство має право нараховувати Позичальнику пеню у розмірі 1,3% (одна ціла три десятих відсотки) від залишку суми Кредиту за кожний день прострочення повернення Заборгованості, починаючи з першого дня порушення до дня повного погашення Заборгованості за Кредитом.
Відповідно до п. 4.2 Кредитного договору Сторони погоджуються що у випадку користування Позичальником Кредитом понад строк, встановлений п. 1.3 Договору або додатковими угодами між Сторонами зобов`язання Позичальника за цим Договором продовжуються на весь період фактичного користування Кредитом, при цьому у випадку, якщо встановлена п. 1.4 цього Договору Процентна ставка менша ніж 1,70 (одна ціла сім десятих) відсотків від суми Кредиту за кожен день користування Кредитом, то правила нарахування процентів за Процентною ставкою визначеною п. 1.4-1.5 Договору скасовуються з моменту початку їх застосування і до взаємовідносин між Сторонами застосовуються правила нарахування процентів за понадстрокове користування Кредитом, а саме 1,70 (одна ціла сім десятих) за кожен день користування Кредитом, починаючи з дати укладення Договору і до дня повного повернення Кредиту. Таким чином зобов`язання Позичальника по сплаті процентів за користування Кредитом в розмірі 1,70 розповсюджуються на весь період фактичного користування Кредитом з моменту укладення цього Договору, при умові врахування в таких зобов`язаннях суми процентів, які були фактично сплачені Позичальником до моменту завершення строку, встановленого п.1.3 Договору.
Відповідно до п. 4.3 Кредитного договору Сторони погоджуються що проценти, нараховані згідно п. 4.2 Договору після закінчення строку Кредиту, визначеного в п.1.3. цього Договору, є процентами що нараховуються за понадстрокове користування грошовими коштами, в розумінні ч. 2 ст.625 Цивільного кодексу України.
В подальшому, 29 березня 2019 року, 26 квітня 2019 року, 24 травня 2019 року, 21 червня 2019 року та 19 липня 2019 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога»  та ОСОБА_1 в електронній формі були укладені Додаткові угоди до Кредитного договору № 315273245 від 01 березня 2019 року, кожною з яких строк, на який було надано кредит продовжувався на 28 днів, а також відбувалося корегування розміру відсоткової ставки / день за Кредитним договором, що підтверджується копіями Додаткових угод.
ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» належним чином виконало свої зобов`язання за кредитним договором, перерахувавши грошові кошти в розмірі 9 200,00 грн. за реквізитами банківської картки відповідача ОСОБА_1 , що підтверджується платіжним дорученням від 01 березня 2019 року із зазначенням суми операцій та маски банківської картки відповідача НОМЕР_2, а також випискою про рух коштів по картковому рахунку відповідача ОСОБА_1 в АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» за період з 01 березня 2019 року по 06 березня 2019 року.
Вказане також підтверджується повідомленням АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» від 17 листопада 2025 року № 81-15-9/14536-БТ, в якому зазначено, що на ім`я ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , емітована банківська карта № НОМЕР_2 (повний номер карти 4149510061472397), фінансовий номер телефона НОМЕР_3 .
28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога»  та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено Договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога»  відступивши на користь ТОВ «Таліон Плюс» права вимоги, зазначені у реєстрах прав вимоги, а ТОВ «Таліон Плюс» зобов`язається прийняти їх та передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» на умовах, визначених цим договором, що підтверджується копією договору факторингу.
28 листопада 2019 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога»  та ТОВ «Таліон Плюс» уклали Додаткову угоду № 19 до Договору факторингу № 28/1118-01, згідно з якою строк дії договору продовжено до 31 грудня 2020 року, що підтверджується копією додаткової угоди.
31 грудня 2020 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога»  та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено Додаткову угоду № 26 від 31 грудня 2020 року до Договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, згідно з якою строк дії договору продовжено до 31 грудня 2021 року, що підтверджується копією додаткової угоди.
31 грудня 2021 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога»  та ТОВ «Таліон Плюс» уклали Додаткову угоду № 27 до Договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, згідно з якою строк дії договору продовжено до 31 грудня 2022 року, що підтверджується копією додаткової угоди.
31 грудня 2022 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога»  та ТОВ «Таліон Плюс» уклали Додаткову угоду № 31 до Договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, згідно з якою строк дії договору продовжено до 31 грудня 2023 року, що підтверджується копією додаткової угоди.
31 грудня 2023 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога»  та ТОВ «Таліон Плюс» уклали Додаткову угоду № 32 до Договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, згідно з якою строк дії договору продовжено до 31 грудня 2024 року, що підтверджується копією додаткової угоди.
Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги № 49 від 22 жовтня 2019 до Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018, ТОВ «Таліон Плюс» набуло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 315273245 від 01 березня 2019 року.
05 серпня 2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено Договір факторингу № 05/0820-01, що підтверджується копією договору факторингу.
Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги № 11 від 31 серпня 2023 року до Договору факторингу № 05/0820-01 від 05 серпня 2023 року, від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до відповідача за кредитним договором № 315273245 від 01 березня 2019 року.
08 липня 2025 року між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «ФК «ЕЙС» укладено Договір факторингу № 08/07/25-Е, що підтверджується копією договору факторингу.
Згідно п. 1.1. Договору факторингу, за цим договором Фактор зобов`язуються передати грошові кошти в розпорядження Клієнта (ціна продажу) за плату, а Клієнт відступити Факторові Право грошової Вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання, плату за позикою (проценти за користування позикою та проценти на прострочену позику), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в реєстрі боржників, який формується згідно з Додатком № 1 є невід`ємною частиною цього Договору.
Відповідно до Витягу з Реєстру боржників 08 липня 2025 року до Договору факторингу № 08/07/25-Е від 08 липня 2025 року, ТОВ «ФК «ЕЙС» набуло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 315273245 від 01 березня 2019 року на загальну суму 39 601,44 грн.
Як вбачається з виписки з особового рахунку божника ОСОБА_1 за кредитним договором № 315273245 від 01 березня 2019 року, станом на 31 липня 2025 року заборгованість відповідача за кредитним договором становить 39 601,44 грн., з яких: 9 196,92 грн. - заборгованість по тілу кредиту; 13 995,64 грн. - заборгованість по несплачених відсотках за користування кредитом; 16 408,88 грн. - заборгованість за штрафними санкціями (пеня, штрафи).
Разом з тим, відповідно до заявлених позовних вимог, позивач просив суд стягнути заборгованість за кредитним договором № 315273245 від 01 березня 2019 року у загальному розмірі 23 192,56 грн., з яких: 9 196,92 грн. - заборгованість по тілу кредиту; 13 995,64 грн. - заборгованість по несплачених відсотках за користування кредитом.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач довів ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог, надав достатні та належні докази, що підтверджують факт укладення кредитного договору, перерахування коштів відповідачу, невиконання ним своїх кредитних зобов`язань, а також факт відступлення права вимоги на користь позивача.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частинами першою, другою статті 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За приписом статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частиною першою статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною першою статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Так, пунктами 5, 6, 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» встановлено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додається до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним із моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Правилами статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» регламентовано, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Тобто будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Водночас не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення.
Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом, наприклад, у постановах від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 (провадження № 61-16243св20), від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20 (провадження № 61-18967св20), які, відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин.
Судом встановлено, що договір № 315273245 від 01 березня 2019 року підписано ОСОБА_1 з використанням електронного підпису з одноразовим ідентифікатором.
Отже, позивачем доведено факт укладення 01 березня 2019 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 кредитного договору № 315273245 в електронній формі, який підписаний за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Вказаний договір підписаний електронним підписом, використання якого неможливе без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, а також без здійснення входу на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету.
У свою чергу, доказів того, що персональні дані відповідача були використані товариством для укладення кредитного договору від його імені відповідачем суду не надані. 
Підписавши вказаний договір, відповідач добровільно погодився на визначені у ньому умови кредитування, взяв на себе відповідні зобов`язання.
Відповідно до Закону договори вважаються такими, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цих договорів у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача.
Доводи апеляційної скарги, що позивачем не доведено факт видачі ОСОБА_1 грошових коштів, апеляційний суд відхиляє, з огляду на наступне.
У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме: надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 752/17604/15-ц (провадження № 61-14780св23).
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (див. постанову Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі №904/2104/19).
Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про електронну комерцію» розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні послуги», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.
Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг.
У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року (справа № 372/223/17, провадження № 61-10667св18) міститься правовий висновок, згідно з яким факт отримання кредиту може бути доведено не лише заявою про видачу готівки, а й сукупністю інших доказів, зокрема: кредитним договором, меморіальними ордерами на видачу коштів, виписками про рух коштів по рахунку, заявами на переказ готівки, тощо.
Позивач надав суду платіжне доручення від 01 березня 2019 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало на картку № НОМЕР_2 грошові кошти в розмірі 9 200,00 грн. згідно договору № 315273245 від 01.03.2019, ОСОБА_1 , код НОМЕР_4 (а.с.18).
Листом АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» від 17 листопада 2025 року, підтверджується,що в банку на ім`я ОСОБА_1 була випущена банківська картка № НОМЕР_2  та в банку за  ОСОБА_1  закріплений фінансовий номер НОМЕР_3. За період з 01 березня 2019 року по 06 березня 2019 року була зафіксована операція по надходженню грошових коштів у сумі 9 200,00 грн. дата транзакції 01 березня 2019 року. 
Номер цієї карти був зазначений відповідачем у заявці на отримання грошових коштів в кредит від 01 березня 2019 року. У платіжному дорученні від 01 березня 2019 року, доданому до позовної заяви, вказано, що платником є ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», отримувач - ОСОБА_1 , призначення платежу: переказ коштів згідно договору № 315273245 від 01.03.2019,  ОСОБА_1 , код НОМЕР_4 , для зарахування на платіжну картку № НОМЕР_2 , без ПДВ. Безготівкове зарахування Moneyveo SFD Visa Transfer.
Доказів протилежного матеріали справи не містять, як з приводу укладення договору, так і належності відповідачу зазначеного номеру телефону чи ненадходження на нього смс-кодів, а також не отримання зазначених коштів, тобто відповідачем не спростовано факту отримання кредиту, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18; від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19; від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19 і від 16 грудня 2020 року у справі №561/77/19.
З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку, що позивачем доведено обставини щодо укладення 01 березня 2019 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 в електронній формі кредитного договору № 315273245, за умовами якого відповідач отримав 9 200,00 грн. кредитних коштів.
Відповідно до виписки з особового рахунку, відповідач має заборгованість по кредитному договору № 315273245 від 01 березня 2019 року у розмірі 23 192,56 грн., з яких: 9 196,92 грн. - заборгованість по тілу кредиту; 13 995,64 грн. - заборгованість по несплачених відсотках за користування кредитом.
Надана позивачем виписка з особового рахунку за кредитним договором 01 березня 2019 року № 315273245та розрахунок заборгованості є належними доказами, які підтверджують розмір заборгованості за кредитним договором, оскільки містять детальний розпис нарахованої заборгованості, кількість днів, за які нарахована заборгованість, залишок заборгованості за наданим кредитом, дати нарахування складових загальної заборгованості за кредитом.
За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем доведено та обґрунтовано наявність у відповідача заборгованості в розмірі 23 192,56 грн.
Доводи апеляційної скарги, щодо неправомірного нарахування процентів за користування кредитними коштами поза межами строку дії кредитного договору та на умовах, які сторонами не погоджувались (зміна процентної ставки), підлягають відхиленню, оскільки спростовуються умовами кредитного договору № 315273245 від 01 березня 2019 року, відповідно до яких сторони між собою погодили як порядок продовження строку дії кредитного договору так і застосування кредитних ставок (п.4.2 договору).
Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою.
Відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
За правилами статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною першою статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
В обґрунтування заявлених вимог на підтвердження переходу до нього права вимоги за кредитним договором № 315273245 від 01 березня 2019 року позивач надав суду: додаткову угоду № 19 до Договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, додаткову угоду № 26 від 31 грудня 2020 року до договору факторингу № 28/1118-1 від 28 листопада 2018 року, додаткову угоду № 27 від 31 грудня 2021 року до договору факторингу № 28/1118-1 від 28 листопада 2018 року укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс»; додаткову угоду № 31 від 31 грудня 2022 року до договору факторингу № 28/1118-1 від 28 листопада 2018 року; додаткову угоду № 32 від 31 грудня 2023 року до договору факторингу № 28/1118-1 від 28 листопада 2018 року; витяг з реєстру прав вимоги № 49 від 22 жовтня 2019 року; договір факторингу від 05 серпня 2020 року № 05/0820-01, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Таліон Плюс»; витяг з реєстру прав вимоги № 11 від 31 серпня 2023 року; договір факторингу від 08 липня 2025 року № 08/07/25-Е, укладений між ТОВ «ФК «ЕЙС» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс»; реєстр боржників до договору факторингу № 08/07/25-Е від 08 липня 2025 року; акт прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу № 08/07/25-Е від 08 липня 2025 року.
Надані копії договорів та витяги з реєстру боржників містять усі необхідні реквізити, зокрема підписи та печатки сторін і в повному обсязі підтверджують факт переходу до позивача права вимоги до ОСОБА_1 за укладеним ним з ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога»кредитним договором.
Крім того, оскільки предметом судового розгляду є спір про стягнення із відповідача на користь ТОВ «ФК «ЕЙС» заборгованості за кредитним договором, а договори факторингу відповідачем не оспорювалися, у даному випадку слід виходити з презумпції правомірності правочину, а також презумпції обов`язковості виконання договору.
Доводи апеляційної скарги про те, що ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» звернулось до суду із позовом про стягнення кредитної заборгованості після закінчення строку позовної давності, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.
Так, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» на усій території України встановлений карантин з 12 березня 2020 року.
02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Відтак, строк позовної давності за вимогами, які виникли після 02 квітня 2020 року, продовжено на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).
Крім того, Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в зв`язку з військовою агресією РФ проти України, в Україні було введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, з подальшими його продовженнями, який триває і наразі.
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» внесено зміни до ЦК України щодо строків позовної давності. Так, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено зокрема п. 19, згідно якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
Враховуючи вищевикладене, а також, що кредитний договір між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено01 березня 2019 року, ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» звернулось до суду 02 вересня 2025 року, колегія суддів приходить до висновку, що строк позовної давності для звернення до суду не закінчився.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не отримав жодної інформації щодо відступлення права вимоги за кредитним договором № 315273245 від 01 березня 2019 року, колегія суддів відхиляє, оскільки вказане не позбавляє відповідача обов`язку виконання взятих на себе зобов`язань.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними викладеним у відзиві на позов, які не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи та дана їм належна оцінка. Заперечення відповідача зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин та до переоцінки наявних у справі доказів.
Судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».
Як вбачається з апеляційної скарги, остання не містить доводів в частині стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 4 000,00 грн., відтак, судове рішення в цій частині в силу вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України не може бути скасоване.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на залишити без задоволення.
Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 29 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді Фінагеєв В.О.

Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.