Справа № 357/3276/19
1-кп/357/234/26 
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.04.2026 Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі: 
головуючий суддя - ОСОБА_1 ,
за участю секретарів -  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
прокурора ОСОБА_4 ,
потерпілого (цивільного позивача) ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченої ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в місті Біла Церква Київської області обвинувальний акт з доданими до нього матеріалами у кримінальному провадженні № 12018110030003397, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.08.2018, за обвинуваченням:
ОСОБА_7 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Біла Церква Київської області, громадянка України, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , не працює, освіта вища, вдова, раніше не судима,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

У С Т А Н О В И В:

1. До Білоцерківського міськрайонного суду Київської області 27.03.2019 надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 12018110030003397, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.08.2018, за обвинуваченням  ОСОБА_7  у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05.04.2024 ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено їй покарання у виді 4 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 22.01.2025 вказаний вирок скасовано та призначено новий розгляд в суді першої інстанції.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.08.2025 для розгляду кримінального провадження визначено головуючого суддю ОСОБА_1 .

2. Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.
Водій ОСОБА_7 13.08.2018 близько 08 години 20 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем марки ЗАЗ TF69Y0, державний номерний знак НОМЕР_1 , та рухаючись в крайній лівій смузі руху по бульвару ОСОБА_8 зі сторони площі Волі в напрямку вул. Шевченка в м. Біла Церква Київської області, в порушення вимог п. 1.3 Правил дорожнього руху України, де вказано, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також були взаємно ввічливими; п. 1.5 Правил дорожнього руху України, де вказано, що дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків; п. 1.7 Правил дорожнього руху України, де вказано, що водії зобов`язані бути особливо уважними до таких категорій учасників дорожнього руху, як велосипедисти, особи, які рухаються в кріслах колісних, та пішоходи. Усі учасники дорожнього руху повинні бути особливо обережними до дітей, людей похилого віку та осіб з явними ознаками інвалідності; п. 2.3 (б) Правил дорожнього руху України, де вказано, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; п. 11.2 Правил дорожнього руху України, в якому зазначено, що на дорогах, які мають дві і більше смуг для руху в одному напрямку, нерейкові транспортні засоби повинні рухатися як найближче до правого краю проїзної частини, крім випадків, коли виконується випередження, об`їзд або перестроювання перед поворотом ліворуч чи розворотом; п. 12.3 Правил дорожнього руху України, в якому зазначено, що у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, проявила неуважність та безпечність, не рухалась ближче до правого краю проїзної частини, при виникненні небезпеки для руху не вжила заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, в результаті чого допустила наїзд на пішохода похилого віку ОСОБА_9 , яка перетинала проїзну частину дороги справа наліво відносно руху автомобіля.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_9 отримала такі тілесні ушкодження: закриту черепно-мозкову травму, крововиливи в м`які покриви голови під оболонку і в тканину головного мозку, крововиливи у шлуночки головного мозку, набряк-набухання головного мозку, закриту травму грудей, перелом ребер справа і більше зліва, забій легень, закриту травму тазу, крововиливи в м`яких тканинах тазу, поширені о кісток, переломи верхньої гілки лонної та сідничної кісток зліва, крововиливи в заочеревинній клітковині зліва та в області лівого купола діафрагми, підшкірну гематому лівого стегна по зовнішній поверхні з утворенням карману, який заповнений кров`ю, крововиливи в підшкірно-жировій клітковині та м`язах лівої нижньої кінцівки, переломи обох кісток лівої голінки у верхній третині, масивні крововиливи в м`яких тканинах навколо всіх переломів кісток, синці, садна тіла.
Смерть ОСОБА_9 настала від сукупної травми голови, тулуба і лівої нижньої кінцівки з численними ушкодженнями кісток скелета та внутрішніх органів з крововтратою, що мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень по критерію - як небезпечні для життя, та перебувають у причинному зв`язку з настанням смерті.
Сукупність допущених водієм ОСОБА_7 вимог пунктів 1.3, 1.5, 1.7, 2.3 (б), 11.2, 12.3 Правил дорожнього руху України знаходяться в прямому причинному зв`язку із вказаною дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками.
За таких обставин ОСОБА_7 порушила правила безпеки дорожнього руху будучи особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої,тобто вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.

3. Позиції сторін.
Прокурор підтримала обвинувачення, сформульоване в обвинувальному акті. Зазначила, що докази, надані суду стороною обвинувачення, є належними, достовірними та допустимими, а у своїй сукупності достатніми для доведення обставин, викладених в обвинувальному акті. Просила визнати ОСОБА_7 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити їй покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з застосуванням випробувального терміну строком 3 роки та з позбавленням права керування строком на 3 роки. Щодо заявленого цивільного позову просила задовольнити в частині, що документально підтверджується.
Потерпілий підтримав раніше заявлений цивільний позов. Щодо міри покарання просив застосувати щодо обвинуваченої максимальну міру покарання.
Захисник заперечував проти викладених в обвинувальному акті обставин, вважаючи їх неповними та такими, що не враховують реальну дорожню обстановку в момент пригоди. Хоча факт вчинення наїзду не оспорюється, захисник наполягав, що подія сталася внаслідок сукупності факторів, головним з яких було грубе порушення Правил дорожнього руху самою потерпілою, яка перетинала проїзну частину поза межами пішохідного переходу, з`явившись на дорозі раптово.Сторона захисту стверджувала про наявність об`єктивних перешкод, які завадили обвинуваченій вчасно виявити небезпеку. Зокрема, вказав на те, що в момент ДТП (близько 08:20 ранку) водія було засліплено прямим сонячним світлом, що значно погіршило видимість об`єктів на дорозі. Крім того, огляд проїзної частини був суттєво обмежений маршрутним автобусом, який рухався у правій смузі. За версією захисту, потерпіла вибігла на шлях автомобіля ОСОБА_7 саме з-за (або перед) цього автобуса, що зробило її появу в полі зору водія миттєвою та неочікуваною.
Захисник категорично не погоджується з висновками проведених у справі інженерно-технічних експертиз. Зокрема експертами було застосовано середньостатистичний час реакції водія (0,8 або 1 секунда), без врахування індивідуальних психофізіологічних особливостей ОСОБА_7 , її похилого віку та стану здоров`я. Також захист вказує на математичну некоректність розрахунків моменту виникнення небезпеки: за твердженням адвоката, фактична видимість пішохода через перешкоду (автобус) становила лише 4 метри до точки зіткнення, а не 40,7 м, як зазначено в експертизі, що технічно позбавляло водія будь-якої можливості зупинити транспортний засіб.
Обвинувачена ОСОБА_7 свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення визнала частково. У своїх свідченнях суду вона пояснила, що визнає сам факт дорожньо-транспортної пригоди та настання фатальних наслідків, проте не погоджується з тим, що подія сталася виключно з її вини. Обвинувачена наполягає, що трагедія стала результатом сукупності порушень Правил дорожнього руху як з її боку, так і з боку пішохода, яка перетинала дорогу у невстановленому місці в безпосередній близькості від пішохідного переходу.Обвинувачена стверджувала, що в момент події її можливості вчасно виявити небезпеку були обмежені об`єктивними факторами. Зокрема, вона вказала на засліплення прямим сонячним світлом, через що намагалася опустити сонцезахисний козирок саме в момент появи пішохода на дорозі. Також ОСОБА_7 зазначила, що огляд проїзної частини був закритий маршрутним автобусом, з-за якого потерпіла з`явилася раптово («вискочила»), що не дало водієві технічної можливості вчасно зреагувати та запобігти наїзду.
Незважаючи на оспорювання частини обставин, ОСОБА_7 висловила щире співчуття та жаль з приводу смерті потерпілої. Вона повідомила, що в міру своїх матеріальних можливостей (враховуючи стан здоров`я та наявність на утриманні сина з інвалідністю) здійснила добровільне часткове відшкодування шкоди потерпілій стороні в сумі 10 000 гривень

4. Формулювання статті (частин статті) КК України, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений та докази на підтвердження встановлених судом обставин.
Частина 2 статті 286 КК України передбачає кримінальну відповідальність за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження.

4.1. Оцінка доказів
Відповідно до статті 84 КПК України доказами у провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів. Всі докази, якими сторони обґрунтовують чи спростовують пред`явлене обвинувачення, мають відповідати критеріям належності, допустимості, достовірності і достатності.
Учасники не заявляли клопотання щодо недопустимості доказів, які досліджені судом. Водночас судом не встановлені підстави визнавати надані сторонами докази недопустимими.

Водночас Суд не надає оцінки наявним в матеріалах справи протоколу проведення слідчого експерименту від 13.02.2019 за участю свідка ОСОБА_10 (том 1, а.с. 165-168) та висновку експерта № 12-2/382 від 27.02.2019 за результатами проведення судової інженерно-транспортної експертизи (том 1, а.с. 169-173), з огляду на таке.
Так, під час судового розгляду сторона обвинувачення заявила про відмову від використання зазначених доказів, мотивуючи це тим, що викладені в них відомості не узгоджуються з іншими матеріалами досудового розслідування та позицією обвинувачення у даному кримінальному провадженні. Водночас сторона захисту наполягала на недостовірності інформації, відображеної у вказаних документах.
Відповідно до принципу змагальності сторін та диспозитивності кримінального провадження, закріплених у Кримінальний процесуальний кодекс України, обов`язок подання та доведення належності і допустимості доказів покладається на сторони кримінального провадження, а суд здійснює дослідження та оцінку лише тих доказів, які сторони подають та на дослідженні яких вони наполягають.

За таких обставин, враховуючи відмову сторони обвинувачення від використання зазначених доказів та відсутність клопотань сторін про їх дослідження у судовому засіданні, суд не вбачає підстав для надання їм оцінки при ухваленні судового рішення.

4.2. Щодо суб`єкта кримінального правопорушення.
Диспозиція частини 2 статті 286 КК України передбачає вчинення кримінального правопорушення загальним суб`єктом -фізична осудна особа, якій виповнилося 16 років та яка керує транспортним засобом.
ОСОБА_7 1965 року народження, медичну допомогу у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не отримує. Відомостей про її неосудність суду не надано. Обставина її керування транспортним засобом учасниками не оспорювались. Відтак обвинувачена є суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2ст. 286 КК України.

4.3. Щодо об`єктивної сторони.
Об`єктивна сторона цього кримінального правопорушення передбачає наявність таких складових: 1) діяння (дія або бездіяльність), що полягає у порушенні правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом; 2) наслідки у вигляді тяжких тілесних ушкоджень; і 3) причинний зв`язок між зазначеними діянням і наслідками.
Сторона обвинувачення стверджує, що ОСОБА_7 13.08.2018 близько 08 години 20 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем марки ЗАЗ TF69Y0, державний номерний знак НОМЕР_1 , та рухаючись в крайній лівій смузі руху по бульвару ОСОБА_8 зі сторони площі Волі в напрямку вул. Шевченка в м. Біла церква Київської області, в порушення вимог п. 1.3 Правил дорожнього руху України, де вказано, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також були взаємно ввічливими; п. 1.5 Правил дорожнього руху України, де вказано, що дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків; п. 1.7 Правил дорожнього руху України, де вказано, що водії зобов`язані бути особливо уважними до таких категорій учасників дорожнього руху, як велосипедисти, особи, які рухаються в кріслах колісних, та пішоходи. Усі учасники дорожнього руху повинні бути особливо обережними до дітей, людей похилого віку та осіб з явними ознаками інвалідності; п. 2.3 (б) Правил дорожнього руху України, де вказано, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; п. 11.2 Правил дорожнього руху України, в якому зазначено, що на дорогах, які мають дві і більше смуг для руху в одному напрямку, нерейкові транспортні засоби повинні рухатися як найближче до правого краю проїзної частини, крім випадків, коли виконується випередження, об`їзд або перестроювання перед поворотом ліворуч чи розворотом; п. 12.3 Правил дорожнього руху України, в якому зазначено, що у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, проявила неуважність та безпечність, не рухалась ближче до правого краю проїзної частини, при виникненні небезпеки для руху не вжила заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, в результаті чого допустила наїзд на пішохода похилого віку ОСОБА_9 , яка перетинала проїзну частину дороги справа наліво відносно руху автомобіля.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_9 отримала такі тілесні ушкодження: закриту черепно-мозкову травму, крововиливи в м`які покриви голови під оболонку і в тканину головного мозку, крововиливи у шлуночки головного мозку, набряк-набухання головного мозку, закриту травму грудей, перелом ребер справа і більше зліва, забій легень, закриту травму тазу, крововиливи в м`яких тканинах тазу, поширені о кісток, переломи верхньої гілки лонної та сідничної кісток зліва, крововиливи в заочеревинній клітковині зліва та в області лівого купола діафрагми, підшкірну гематому лівого стегна по зовнішній поверхні з утворенням карману, який заповнений кров`ю, крововиливи в підшкірно-жировій клітковині та м`язах лівої нижньої кінцівки, переломи обох кісток лівої голінки у верхній третині, масивні крововиливи в м`яких тканинах навколо всіх переломів кісток, синці, садна тіла.
Смерть ОСОБА_9 настала від сукупної травми голови, тулуба і лівої нижньої кінцівки з численними ушкодженнями кісток скелета та внутрішніх органів з крововтратою, що мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень по критерію - як небезпечні для життя, та перебувають у причинному зв`язку з настанням смерті.
Такі твердження підтверджуються дослідженими матеріалами справи, а саме:
-показаннями обвинуваченої ОСОБА_7 , яка пояснила, що 13 серпня 2018 року, близько 08:20 ранку, вона керувала власним автомобілем «ЗАЗ-Daewoo» (Lanos), рухаючись бульваром ОСОБА_8 у м. Біла Церква зі сторони вул. Павлюченка в напрямку масиву Леваневського. Обвинувачена зазначила, що рухалася у лівій смузі зі швидкістю приблизно 50-60 км/год, оскільки у правій смузі паралельно з нею рухався маршрутний автобус жовтого кольору, який вона на той момент випереджала.За словами обвинуваченої, дорожня обстановка була ускладнена яскравим сонячним світлом, яке засліплювало її через лобове скло. У момент, коли вона порівнялася з автобусом і намагалася рукою опустити сонцезахисний козирок автомобіля, з-за (або безпосередньо перед) передньої частини маршрутного автобуса на її смугу руху раптово вибігла пішохід. ОСОБА_7 стверджує, що поява людини була миттєвою («в долі секунди»), пішохід рухалася справа наліво відносно напрямку руху автомобіля, і через обмежену оглядовість та засліплення сонцем вона не мала технічної можливості вчасно зреагувати. Наїзд стався правою передньою частиною автомобіля (районом фари та крила).Після зіткнення обвинувачена негайно застосувала екстрене гальмування та зупинила транспортний засіб. Вийшовши з машини, вона побачила потерпілу, яка лежала на проїзній частині позаду автомобіля. ОСОБА_7 пояснила, що перебувала у шоковому стані, просила перехожих викликати швидку допомогу, а сама підклала під голову потерпілої її сумку та намагалася з нею розмовляти. За свідченнями обвинуваченої, потерпіла на той момент була при свідомості, назвала номер будинку свого проживання («40») та промовила: «доця, вибач», після чого знепритомніла.
Щодо визнання вини ОСОБА_7 заявила, що вважає себе винною лише «частково». Вона наполягає, що головною причиною трагедії стало порушення Правил дорожнього руху самою потерпілою, яка перетинала дорогу у невстановленому місці, ігноруючи пішохідний перехід, що знаходився поруч. Обвинувачена висловила щирий жаль з приводу події, зазначивши, що самостійно повідомила поліцію про ДТП, залишалася на місці до завершення слідчих дій та добровільно відшкодувала родині загиблої 10 000 гривень, що було максимально можливою сумою з огляду на її скрутний матеріальний стан і стан здоров`я;
-показаннями свідка  ОСОБА_11 , який пояснив, що у день пригоди, приблизно між 08:00 та 09:00 ранку, він перебував біля арки будинку № 146 по вулиці Шевченка у місті Біла Церква, де зустрічався зі знайомим військовослужбовцем для повернення знайдених документів. Свідок зазначив, що погода була сонячна та тепла, а дорожнє покриття - сухим.Безпосередньо моменту зіткнення автомобіля з пішоходом свідок не бачив, оскільки стояв боком до проїзної частини, проте почув характерний звук удару. Повернувшись на звук, він побачив автомобіль марки «Daewoo», який зупинявся у лівій смузі руху в напрямку масиву Леваневського, та жінку похилого віку, яка падала на дорогу. За оцінкою свідка, потерпіла лежала на проїзній частині (ближче до лівої смуги), а автомобіль зупинився на відстані приблизно 5-10 метрів від неї.Свідок разом із товаришем негайно підбігли до місця події для надання першої допомоги та викликали швидку медичну допомогу. Він повідомив, що потерпіла була без свідомості, але дихала, а водій автомобіля (обвинувачена ОСОБА_7 ) перебувала у стані сильного психоемоційного шоку, плакала та панікувала. Також свідок зазначив, що місце наїзду знаходилося поза межами пішохідного переходу, на відстані приблизно 30-40 метрів від нього.
Окрему увагу свідок звернув на особливості дорожньої обстановки в даному місці. Як водій із досвідом, він підтвердив, що у ранковий час на цій ділянці дороги сонце, що сходить, часто засліплює водіїв, які рухаються в напрямку масиву Леваневського, що суттєво ускладнює видимість світлофорів та об`єктів на проїзній частині. Крім того, він зауважив, що пішоходи на цій ділянці часто перетинають дорогу у невстановлених місцях, ігноруючи підземні чи наземні переходи. Свідок також пригадав наявність маршрутного автобуса жовтого кольору (маршрут № 22), який у момент події або одразу після неї перебував у районі зупинки громадського транспорту неподалік;
-протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 13.08.2018, відповідно до якого встановлено вид події - наїзд на пішохода; місце ДТП розташовано за адресою Київська область, м. Біла Церква, бульв. Князя Вололимира, 2А. Дорожньо-транспортна пригода трапилась за участю транспортного засобу ЗАЗ TF69Y0, державний номерний знак НОМЕР_1 (том 1, а.с. 149-155);
-схемою місця ДТП, складеної 13.08.2018 року о 08 год. 20 хв. Із зазначеної схеми вбачається, що дорожньо-транспортна пригода сталася на проїзній частині проспекту Князя Володимира, поблизу будинку № 2-А. На схемі відображено напрямок руху транспортного засобу ЗАЗ TF69Y0, та напрямок руху пішохода: справа наліво відносно напрямку руху автомобіля (том 1, а.с. 156);
-протоколом огляду транспортного засобу від 13.08.2018, яким зафіксовані результати огляду транспортного засобу ЗАЗTF69Y0, державний номерний знак НОМЕР_1 . При огляді виявлені зовнішні пошкодження лобового скла біля передньої правої стійки, подряпини передньої правої стійки кріплення правого бокового дзеркала (том 1, а.с. 157-158);
-чеком газоаналізатора DragerAlkotest 6810, відповідно до якого 13.08.2018 о 09:16 проведений огляд ОСОБА_7 на стан алкогольного сп`яніння, результат тесту № 4432 - 0,00 проміле (том 1, а.с. 159);
-протоколом огляду місця події від 13.08.2018, яким зафіксовані результати огляду трупу жінки, а саме ОСОБА_9 , яка перебувала у відділенні анестезіології та інтенсивної терапії за адресою м. Біла Церква, вул. Семашка, 9. За результатами огляду на тілі тілесних ушкоджень не виявлено (том 1, а.с. 160-162); 
-висновком експерта № 491-366 від 11.0.2018, відповідно до якогопри судово-медичному дослідженні трупа ОСОБА_9 , 1944 року народження, знайдені такі ушкодження: закрита черепно-мозкова травма, крововиливи в м`які покриви голови під оболонку і в тканину головного мозку, крововиливи у шлуночки головного мозку, набряк-набухання головного мозку, закрита травма грудей, перелом ребер справа і більше зліва, забій легень, закрита травма тазу, крововиливи в м`яких тканинах тазу, поширені о кісток, переломи верхньої гілки лонної та сідничної кісток зліва, крововиливи в заочеревинній клітковині зліва та в області лівого купола діафрагми, підшкірна гематома лівого стегна по зовнішній поверхні з утворенням карману, який заповнений кров`ю, крововиливи в підшкірно-жировій клітковині та м`язах лівої нижньої кінцівки, переломи обох кісток лівої голінки у верхній третині, масивні крововиливи в м`яких тканинах навколо всіх переломів кісток, синці, садна тіла.
Смерть громадянки ОСОБА_9 , 1944 року народження, настала від сукупної травми голови, тулуба і лівої нижньої кінцівки з численними ушкодженнями кісток скелета та внутрішніх органів з крововтратою.
Знайдені при судово-медичному дослідженні трупа ушкодження заподіяні тупими предметами, могли виникнути в строк та за обставин, вказаних в ухвалі (13.08.2018 в результаті дорожньо-транспортної пригоди), мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень по критерію як небезпечні для життя та перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням смерті(том 1, а.с. 163-164);
-висновком експерта від 17.12.2018 № 12-1/2122 за результатами проведення судової інженерно-транспортної експертизи, відповідно до якого:
1)на момент огляду автомобіля «ЗАЗ-Деу» д.н.з. НОМЕР_2 технічного стану гальмівної системи не виявлено, тобто вона (гальмівна система) знаходиться у працездатному стані;
2)на момент огляду автомобіля «ЗАЗ-Деу» д.н.з. НОМЕР_1 несправностей технічного стану рульового керування не виявлено тобто воно (рульове керування) знаходиться в працездатному стані;
3)на момент огляду автомобіля «ЗАЗ-Деу» д.н.з. НОМЕР_1 несправностейтехнічного стану елементів підвіски не виявлено, тобто вони (елементи підвіски) знаходяться в працездатному стані (том 1, а.с. 173-176);
-протоколом проведення слідчого експерименту від 15.11.2023, відповідно до якого обвинувачена ОСОБА_7 повідомила, що рухалась на автомобілі «ЗАЗ-Daewoo», д.н.з. НОМЕР_1 по бульвару ОСОБА_8 зі сторони площі Волі в напрямку до вул.. Шевченка в крайній лівій смузі руху зі швидкістю 50 км/год. При цьому водію ОСОБА_7 було запропоновано розташувати автомобіль-демонстратор так, як вона рухалась безпосередньо перед зіткненням. Замірами встановлено, що лівий борт автомобіля знаходиться на відстані 1,1 м від лівого краю проїзної частини по напрямку до вул. Шевченка. Також обвинувачена вказала, що в правій смузі для руху рухався маршрутний автобус. ОСОБА_7 вказала, що пішохід перетинав проїзну частину дороги з права наліво перпендикулярно щодо напрямку її руху. При цьому замірами встановлено, що наїзд на пішохода відбувся в лівій смузі руху на напрямку до вул. Шевченка та на відстані 3 м від лівого краю проїзної частини того ж напрямку. Також встановлено, що з моменту виходу пішохода на проїзну частину до моменту наїзду на нього він долає відстань 6,5 м, встановлено темп руху пішохода на ділянці довжиною 6,5 м ( t1 = 4,89 сек; t2 = 3,58 сек; t3 = 3,36 сек). В подальшому шляхом наближення автомобіля-демонстратора до місця наїзду на пішохода було встановлено, що пішохід потрапляє в поле зору водія із-за передньої частини маршрутного автобуса на відстані 40,7 м (пішохід знаходився на відстані 4 м до місця наїзду, маршрутний автобус знаходився на відстані 5 м від місця виходу пішохода на проїзну частину) (том 2, а.с. 28-31);
-висновком експерта від 25.01.2024 № СЕ-19/111-23/63367-ІТ, відповідно до якого:
1)в цій дорожньо-транспортній ситуації, при заданих характеристиках дорожньої обстановки та представлених на дослідження вихідних даних, з технічної точки зору, водій автомобіля «ЗАЗ TF 69Y0» р.н. НОМЕР_1 - ОСОБА_7 , повинна була керуватися технічними вимогами пунктів правил 12.3 Правил дорожнього руху України;
2)в заданій дорожній ситуації, при заданих характеристиках дорожньої обстановки та представлених на дослідження вихідних даних, з технічної точки зору, водій автомобіля «ЗАЗ TF 69Y0» р.н. НОМЕР_1 - ОСОБА_7 знаходилася в такій дорожній обстановці що при своєчасному виконанні технічних вимог пункту 12.3 Правил дорожнього руху України вона мала технічну можливість попередити наїзд на пішохода шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування в заданий момент виникнення небезпеки для її руху, для чого їй не було перешкод технічного характеру відомих експертові;
3)оцінка дій пішоходів не пов`язана з використанням спеціальних знань в галузі авто техніки;
4)в заданій дорожньо-транспортній ситуації, при заданих характеристиках дорожньої обстановки та представлених на дослідження вихідних даних, з технічної точки зору, дії водія автомобіля «ЗАЗ TF 69Y0» р.н. НОМЕР_1 , не відповідали технічним вимогам пункту 12.3 Правил дорожнього руху України та знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди (том 2, а.с. 46-49);
-допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_12 повністю підтвердив висновки проведеної ним судової інженерно-транспортної експертизи від 25 січня 2024 року. Експерт пояснив, що дослідження обставин та механізму ДТП проводилося на підставі вихідних даних, зафіксованих під час слідчого експерименту від 15.11.2023 року, проведеного за участю обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника, де всі параметри були зафіксовані відповідно до їхніх вказівок. Експерт зазначив, що моментом виникнення небезпеки для водія ОСОБА_7 був вихід пішохода із-за передньої частини маршрутного автобуса, який обмежував оглядовість. Експериментальним шляхом було встановлено, що з робочого місця водія пішохід ставав об`єктивно видимим, коли передня частина автомобіля «ЗАЗ» знаходилася на відстані 40,7 метра до місця наїзду. При цьому пішохід у цей момент перебувала на відстані близько 4 метрів від точки зіткнення. Згідно з розрахунками експерта, при швидкості руху автомобіля 50 км/год на сухому асфальтовому покритті зупинний шлях транспортного засобу в умовах даної пригоди становив від 31,3 до 32,4 метра. Ця величина включає шлях, пройдений автомобілем за час реакції водія, час спрацювання гальмівного приводу та час наростання сповільнення до повної зупинки. Порівнюючи відстань видимості пішохода (40,7 м) із зупинним шляхом автомобіля (макс. 32,4 м), експерт дійшов висновку, що водій мала технічну можливість запобігти наїзду шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування, оскільки мала запас дистанції близько 8 метрів для повної зупинки до місця зіткнення.
Щодо вибору часу реакції водія, ОСОБА_12 пояснив, що ним було застосовано нормативне значення - 1,0 секунда. Такий показник є «ситуаційним» і встановлений методичними рекомендаціями для випадків раптового виходу пішохода на дорогу з-за об`єкта, що обмежує оглядовість, на ділянках, де перехід заборонено. Експерт наголосив, що чинна методика розглядає водія як «стандартного оператора» і не передбачає врахування індивідуальних особливостей (віку чи стану здоров`я), якщо особа офіційно допущена до керування транспортним засобом.
Відповідаючи на запитання захисту щодо швидкості пішохода, експерт зауважив, що для визначення технічної можливості уникнути ДТП у цьому випадку швидкість руху потерпілої не була ключовим параметром, оскільки момент виникнення небезпеки був жорстко прив`язаний до зони видимості через перешкоду (автобус). Водночас він підтвердив, що зафіксований в експерименті час подолання пішоходом 4 метрів дистанції (близько 3 секунд) повністю корелюється з технічними розрахунками відстані наближення автомобіля до точки зустрічі. За висновком експерта, саме несвоєчасне реагування водія на виникнення небезпеки, яку вона була спроможна виявити, перебуває у причинному зв`язку з настанням ДТП.

Відповідно до п. 12.3 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР) у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди. Пунктом 11.1 ПДР передбачено, що на дорогах, які мають дві і більше смуг для руху в одному напрямку, нерейкові транспортні засоби повинні рухатися якнайближче до правого краю проїзної частини, крім випадків, коли виконується випередження, об`їзд або перестроювання перед поворотом ліворуч чи розворотом. Однак, як вбачається з досліджених матеріалів ОСОБА_7 не дотрималася вказаних ПДР внаслідок чого допустила наїзд на пішохода.

При цьому обвинувачена та захисник не оспорюють сам факт наїзду обвинуваченої на потерпілу. Однак захисник наголошував, що в діях водія відсутній склад злочину, а обвинувачення ґрунтується на припущеннях та некоректних технічних даних. Ключовим аргументом захисту є те, що основною причиною ДТП стало грубе порушення Правил дорожнього руху самою потерпілою, яка перетинала проїзну частину поза межами пішохідного переходу, з`явившись на дорозі раптово для водія.
Сторона захисту наголошує на наявності об`єктивних перешкод, які завадили ОСОБА_7 вчасно виявити небезпеку. Зокрема, захист стверджує, що огляд проїзної частини був суттєво обмежений маршрутним автобусом, який рухався у правій смузі; за версією захисту, потерпіла вибігла на шлях автомобіля саме з-за цієї перешкоди, що зробило її появу в полі зору водія миттєвою.
Захисник категорично оспорює висновки судових експертиз, стверджуючи, що вони базувалися на середньостатистичному часі реакції водія (0,8-1,0 с), що є недопустимим у цьому випадку. Захист наполягає, що експертами не були враховані індивідуальні психофізіологічні особливості ОСОБА_7 , її вік та стан здоров`я, що об`єктивно сповільнюють швидкість реакції на несподівані стимули.
Також адвокат вказує на суперечність у матеріалах справи: хоча експертиза визначає момент виникнення небезпеки за 40,7 м, фактично пішохід потрапив у поле зору водія лише за 4 метри до місця наїзду через обмежену оглядовість. Використовуючи математичні розрахунки штучного інтелекту, захист доводить, що потерпіла опинилася в точці зіткнення раніше, ніж автомобіль міг би зупинитися за умови нормативного часу реакції, що вказує на відсутність у водія технічної можливості запобігти ДТП.
Суд погоджується з доводами сторони захисту в тій частині, що потерпіла дійсно порушила вимоги Правил дорожнього руху України, здійснюючи перетин проїзної частини поза межами пішохідного переходу. Разом з тим, у межах цього кримінального провадження підлягає встановленню не лише факт порушення ПДР пішоходом, а насамперед чи перебувають дії водія ОСОБА_7 у причинному зв`язку з наслідками, що настали.
Відповідно до вимог п. 12.3 ПДР України, у разі виникнення небезпеки для руху, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він зобов`язаний негайно вжити заходів до зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу. Аналогічно, п. 2.3 (б) ПДР покладає на водія обов`язок бути уважним, постійно контролювати дорожню обстановку та відповідно реагувати на її зміну.
Як встановлено судом на підставі висновку експерта та результатів слідчого експерименту, який був проведений за клопотанням сторони захисту, за участю обвинуваченою та на підставі її показань, пішохід став об`єктивно видимим для водія на відстані 40,7 метра до місця наїзду, що перевищує розрахунковий зупинний шлях автомобіля (31,3-32,4 м). Отже, за умови застосування нормативного часу реакції водія (близько 1 секунди), у ОСОБА_7 була технічна можливість уникнути наїзду шляхом своєчасного екстреного гальмування.
Доводи захисту щодо необхідності врахування індивідуальних психофізіологічних особливостей водія, зокрема її віку та стану здоров`я, не можуть бути прийняті судом як підстава для звільнення від відповідальності. Особа, яка допущена до керування транспортним засобом, за загальним правилом вважається такою, що відповідає встановленим медичним вимогам та здатна адекватно і своєчасно реагувати на зміну дорожньої обстановки. В іншому випадку така особа не повинна допускатися до керування транспортним засобом або зобов`язана утриматися від участі у дорожньому русі.
Таким чином, посилання захисту на «уповільнену реакцію» фактично суперечить самій правовій природі допуску до керування транспортним засобом і не може нівелювати обов`язок водія діяти відповідно до вимог безпеки дорожнього руху.

Крім того, суд критично оцінює версію захисту щодо раптової появи пішохода з-за маршрутного автобуса як таку, що не знаходить свого підтвердження у сукупності доказів.
Так, за матеріалами слідчого експерименту встановлено, що навіть за наявності автобуса як перешкоди, момент об`єктивної видимості пішохода становив 40,7 метра, а не 4 метри, як стверджує сторона захисту. Тобто поява пішохода не була миттєвою у технічному розумінні та не позбавляла водія можливості реагування.
Більше того, твердження про «раптове вибігання» потерпілої не узгоджується з її фізичними характеристиками - особою похилого віку (74 роки), яка об`єктивно не могла пересуватись із швидкістю, що відповідала б раптовому «вискоку» безпосередньо перед транспортним засобом.
Твердження сторони захисту щодо швидкості руху пішохода ґрунтуються виключно на показаннях самої обвинуваченої, наданих під час проведення слідчого експерименту, які за своєю природою є суб`єктивним відтворенням обставин події та не можуть розглядатися як об`єктивне джерело доказів у розумінні ст. 84 КПК України.
Натомість допитаний у судовому засіданні експерт ОСОБА_12 обґрунтовано пояснив, що швидкість руху, на якій наполягає обвинувачена, є фізично неспроможною для особи похилого віку, якою була потерпіла ОСОБА_9 . Зокрема, експерт зазначив, що лише перший із зафіксованих під час слідчого експерименту показників (4,89 секунди на подолання 6,5 метрів) може умовно відповідати швидкому темпу руху для середньостатистичної особи віком близько 70 років, тоді як інші результати (3,58 сек. та 3,36 сек.) фактично відповідають темпу бігу фізично здорової особи молодшого віку, ї є малоймовірним та фізіологічно непритаманним для людини такого віку.
Крім того, суд звертає увагу на внутрішню неузгодженість показань самої обвинуваченої. Так, з одного боку, вона стверджує, що спостерігала рух потерпілої та навіть оцінює швидкість її пересування, а з іншого - наполягає на раптовій та миттєвій появі пішохода перед автомобілем («в долі секунди», «вискочила»). Такі твердження є взаємовиключними, оскільки об`єктивне спостереження швидкості руху пішохода передбачає наявність певного часу для візуального сприйняття, що суперечить заявленій версії про миттєву появу небезпеки.
За таких обставин суд оцінює доводи сторони захисту щодо надмірної швидкості руху пішохода як такі, що не знайшли свого підтвердження у сукупності досліджених доказів та спрямовані на зменшення ступеня відповідальності обвинуваченої.
Також показання свідка ОСОБА_11 свідчать про відсутність безпосереднього візуального сприйняття автобуса у момент події. Він не бачив автобуса між собою та місцем ДТП, натомість бачив момент падіння потерпілої. За таких обставин наявність великогабаритного транспортного засобу (автобуса) у правій смузі між свідком і місцем події об`єктивно унеможливила б таке спостереження.
Окрім цього, сам по собі факт того, що маршрутний автобус, який нібито перебував безпосередньо у зоні ДТП, залишив місце події та не був ідентифікований, виглядає малоймовірним та не підтверджений жодними об`єктивними доказами.
Таким чином, суд доходить висновку, що доводи сторони захисту про раптовість появи пішохода, відсутність технічної можливості уникнення наїзду та визначальний вплив дій потерпілої на настання наслідків є необґрунтованими та спростовуються сукупністю досліджених доказів.

Натомість встановлено, що саме невиконання водієм ОСОБА_7 вимог п. 12.3, п. 2.3 (б), а також загальних обов`язків уважності та обережності, передбачених п.п. 1.3, 1.5, 1.7 ПДР України, перебуває у прямому причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

4.4. Щодо суб`єктивної сторони.
З суб`єктивної сторони кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 статті 286 КК України, характеризується необережною формою вини.
У ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_7 , керуючи транспортним засобом, порушила вимоги Правил дорожнього руху, внаслідок чого вчинила дорожньо-транспортну пригоду, яка спричинила смерть потерпілої ОСОБА_9 .
Судом встановлено, що дії обвинуваченої ОСОБА_7 не мають ознак умислу, натомість вчинені з необережності, у формі злочинної недбалості відповідно до ч. 2 ст. 25 КК України. Як водій, ОСОБА_7 повинна була і мала об`єктивну можливість передбачити настання шкідливих наслідків своїх дій, з огляду на конкретну дорожню обстановку, що склалася.
Зокрема, рух транспортного засобу здійснювався у світлий час доби, на сухому дорожньому покритті, за відсутності технічних несправностей автомобіля, а також за наявності об`єктивної можливості виявлення небезпеки для руху на достатній відстані. При цьому, відповідно до встановлених судом обставин, пішохід став об`єктивно видимим для водія на відстані, яка перевищувала зупинний шлях транспортного засобу, що надавало реальну можливість своєчасно відреагувати на зміну дорожньої обстановки та уникнути наїзду .
Незважаючи на це, обвинувачена не вжила необхідних і можливих заходів для негайного зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу, як цього вимагає п. 12.3 Правил дорожнього руху України, не проявила достатньої уважності та обережності, передбачених п. 2.3 (б), п.п. 1.3, 1.5, 1.7 ПДР України, що призвело до наїзду на пішохода.

Наявність причинного зв`язку між порушенням ОСОБА_7 вимог зазначених норм Правил дорожнього руху України та настанням суспільно небезпечних наслідків у вигляді смерті потерпілої об`єктивно підтверджується сукупністю досліджених судом доказів, зокрема висновками судових експертиз, результатами слідчого експерименту та показаннями допитаних у судовому засіданні осіб, достовірність яких у суду не викликає сумнівів.

За викладених обставин Суд вважає доведеним вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

5. Обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Мотиви призначення покарання.
Санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

При призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_7 , Суд у відповідності до статей 65 - 67 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно з ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Обставин, що пом`якшують покарання є щире каяття.
Незважаючи на те, що обвинувачена ОСОБА_7 не визнала свою вину у повному обсязі, посилаючись на фатальний збіг обставин та порушення Правил дорожнього руху самою потерпілою, суд бере до уваги її ставлення до вчиненого та наслідків дорожньо-транспортної пригоди.
Так, у судовому засіданні обвинувачена не заперечувала фактичних обставин події, визнала сам факт наїзду та настання тяжких наслідків, висловила щире співчуття родині загиблої та неодноразово наголошувала на глибокому жалю з приводу смерті потерпілої, яка, за її словами, стала для неї тяжким особистим потрясінням.
Суд враховує, що щире каяття у розумінні кримінального закону полягає не лише у формальному повному визнанні вини, але й у критичному ставленні особи до своїх дій, усвідомленні наслідків вчиненого та щирому жалю з цього приводу. Поведінка обвинуваченої після вчинення дорожньо-транспортної пригоди, зокрема надання допомоги потерпілій, перебування на місці події, сприяння виклику медичної допомоги, а також добровільне часткове відшкодування шкоди, свідчать про наявність у неї такого ставлення.
Таким чином, суд доходить висновку, що, попри часткове невизнання вини, обвинувачена щиро розкаялася у вчиненому, що виражається у її поведінці після події, ставленні до наслідків та щирому жалю з приводу настання смерті потерпілої, і ця обставина підлягає врахуванню як така, що пом`якшує покарання.

Обставини, що обтяжують покарання відсутні.
Також Судом враховано, що обвинувачений має постійне місце проживання, за медичною допомогою до лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не зверталася. Раніше не судима.
Відповідно до наданої досудової доповіді, орган пробації, беручи до уваги інформацію, що характеризує обвинувачену, історію правопорушень, а також низьку ймовірність вчинення повторного кримінального правопорушення, вважає, що виправлення ОСОБА_7 можливе без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк, та не становить високої небезпеки для суспільства (том 1, а.с. 66-68).
Отже, з урахуванням вказаних обставин та особи обвинуваченої 
 ОСОБА_7 , Суд у відповідності до вимог закону України про кримінальну відповідальність та передбачених цим законом санкцій вважає за необхідне призначити основне покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

Водночас, на думку Суду, у кримінальному провадженні, в якому йдеться про вчинення необережного кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, правова оцінка поведінки обвинуваченого має ґрунтуватися не лише на формальному визнанні чи невизнанні вини, а й на аналізі всієї сукупності об`єктивних обставин, що характеризують як сам злочин, так і особу, яка його вчинила. Відповідно до положень ч. 2 ст. 65 КК України, метою покарання є не лише кара, але й виправлення особи та попередження нових злочинів, і саме це покладається в основу індивідуалізації покарання.
Суд враховує конкретні обставини дорожньо-транспортної пригоди, зокрема поведінку потерпілої, яка перетинала проїзну частину дороги, що має чотири смуги руху, у невстановленому для цього місці, поза межами пішохідного переходу, чим порушила вимоги Правил дорожнього руху України.
Хоча вказане порушення не виключає кримінальної відповідальності обвинуваченої та не перериває причинного зв`язку між її діями і наслідками, що настали, воно підлягає врахуванню судом при індивідуалізації покарання як обставина, що характеризує механізм події та ступінь суспільної небезпечності вчиненого.
З урахуванням наведеного, а також характеру вчиненого кримінального правопорушення, його необережної форми вини, особи обвинуваченої, її поведінки після вчинення кримінального правопорушення, ставлення до наслідків та наявності обставини, що пом`якшує покарання, суд доходить висновку про можливість її виправлення без ізоляції від суспільства. Призначення покарання без реального його відбування із встановленням іспитового строку відповідатиме завданням кримінального провадження, цілям покарання та принципам справедливості, гуманізму і пропорційності. У зв`язку з цим, на підставі ст. 75 КК України, обвинувачена підлягає звільненню від відбування призначеного покарання з випробуванням.
Відповідно до ч. 4 ст. 75 КК України іспитовий строк встановлюється судом тривалістю від одного року до трьох років. З урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини, що пом`якшує покарання (якою є щире каяття), відсутності обставин, що обтяжують покарання, суд вважає доцільним встановити обвинуваченій ОСОБА_7 іспитовий строк 2 (два) роки.
Також відповідно до ч. 1 ст. 76 КК України у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд покладає на засудженого обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 частини 1 статті 76 КК України. Як зазначено в частині 3 статті 76 КК України, на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, суд покладає обов`язки, передбачені частиною 2 цієї статті, необхідні і достатні для її виправлення з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання.
При звільненні від відбування покарання Суд вважає за необхідне покласти на ОСОБА_7 такі обов`язки, передбачені статтею 76 КК України:
1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
2) повідомляти уповноважений орган пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;
3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Крім того Суд зауважує, що у ч. 2 ст. 286 КК України, за якою засуджується ОСОБА_7 , додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами не є обов`язковим до призначення. 
Однак Суд наголошує, що призначення покарання є не лише формальним реагуванням держави на вчинення кримінального правопорушення, а й одним із ключових інструментів кримінально-правової політики, спрямованим на досягнення цілей справедливості, превенції та правової визначеності. Покарання неминуче передбачає певні обмеження особистих прав і свобод особи, оскільки за своєю сутністю є державною санкцією за порушення встановленого правопорядку.
Такі обмеження не мають на меті приниження людської гідності або помсту за скоєне, а служать засобом відновлення соціальної справедливості, запобігання новим правопорушенням та формування у засудженої особи належного ставлення до закону. У цьому контексті обраний вид і міра покарання мають відповідати тяжкості вчиненого, особі винного та обставинам, що впливають на рівень його суспільної небезпечності.
Вирішуючи питання про призначення обвинуваченій додаткового покарання, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 286 КК України у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд враховує настання тяжких наслідків у вигляді смерті потерпілої. Відтак Суд доходить висновку про призначення їй додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортним засобом на строк три роки.

На думку суду, таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення й попередження вчинення як обвинуваченим, так і іншими особами, нових кримінальних правопорушень.
Саме таке покарання сприятиме становленню справедливості, рівності перед законом, забезпеченню добропорядності та відповідальності осіб за вчинювані ними діяння.

6.Інші питання, які вирішуються судом при ухваленні вироку на підставі угоди.
6.1. Цивільний позов.
Відповідно до ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому. Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. 

До початку судового розгляду від потерпілого ОСОБА_5 надійшов цивільний позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням та стягнення витрат на правничу допомогу.
Відповідно до змісту позовної заяви загибла внаслідок ДТП ОСОБА_9 є матір`ю цивільного позивача. Останній просить стягнути з обвинуваченої на його користь відшкодування витрат на поховання та встановлення пам`ятника у сумі 40 195,00 грн, моральної шкоди у сумі 90 400,00 грн та судові витрати по справі без зазначення суми таких витрат.
Потерпілим (цивільним позивачем) зазначено, що у зв`язку зі смертю матері ним здійснені витрати, пов`язані з її похованням, які складаються з витрат на проведення ритуалу поховання, проведення поминальних обідів та встановлення пам`ятника і облаштування місця поховання на загальну суму 40 195,00 грн. Крім того, зазначає про спричинення йому моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях з приводу втрати його матері.

Водночас як вбачається з досліджених матеріалів цивільна правова відповідальність ОСОБА_7 була застрахована в ПрАТ «Українська акціонерна страхова компанія Аска», що підтверджується полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ/4287761 від 29.05.2018.
Відповідно до ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV (що діяв на момент скоєння ДТП) страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами (п. 27.3).
Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (п. 27.4). 

Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет на 2018 рік» у 2018 році мінімальна заробітна плата у місячному розмірі була встановлена на рівні 3 723,00 грн.
Таким чином, з урахуванням наведених норм закону, розмір відшкодування, який підлягав сплаті на користь потерпілого (цивільного позивача) страховою компанією у зв`язку зі смертю його матері, у межах передбачених законом лімітів складав: витрати на поховання та спорудження надгробного пам`ятника, а також моральна шкода - кожна у розмірі, що не перевищує 12 мінімальних заробітних плат, встановлених на момент настання страхового випадку, що у грошовому вираженні складає по 44 676,00 грн відповідно.
Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року (справа № 755/18006/15-ц), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що обов`язок з відшкодування матеріальної шкоди, пов`язаної з витратами на поховання та спорудження надгробного пам`ятника, у межах встановлених законом лімітів покладається саме на страховика, який у силу укладеного договору обов`язкового страхування прийняв на себе відповідні зобов`язання страхувальника. Відтак у цій частині заявлені цивільні вимоги не підлягають задоволенню за рахунок обвинуваченої, оскільки такі витрати мають компенсуватися страховою компанією.

Водночас вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню частково, оскільки закон встановлює граничний розмір страхового відшкодування такої шкоди. 
Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає:
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунків.
Потерпілий (цивільний позивач) зазначає про душевні страждання, які виразились у втраті сну, сильних головних болях, відчутті тривожності, погіршенні нормального способу життя внаслідок смерті його матері.
Відтак суд вважає, що потерпілому була завдана моральна шкода. При вирішенні питання щодо розміру грошового відшкодування моральної шкоди, суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, враховує характер вчиненого обвинуваченою ОСОБА_7 необережного діяння, яке є кримінальним правопорушенням з додатковим об`єктом - життя та здоров`я особи, а також характер страждань потерпілого, наявність негативних змін у його житті, часткове відшкодування завданої шкоди. При цьому суд враховує, що у межах передбачених законом лімітів обов`язок з відшкодування моральної шкоди покладається на страховика у сумі 44 676,00 грн, який прийняв на себе відповідні зобов`язання страхувальника. З огляду на викладене, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог потерпілого (цивільного позивача) щодо відшкодування моральної шкоди у сумі 40 000,00 грн (сорок тисяч гривень 00 копійок).

Водночас зважаючи на відсутність зазначеної в позовній заяві суми судових витрат, та відсутність в матеріалах справи будь яких підтверджень понесення таких витрат, цивільний позов у цій частині не підлягає задоволенню.

6.2.Процесуальні витрати.
Відповідно до вимог п. 13 ч. 1 ст. 368 та ч. 4 ст. 374 КПК України при ухваленні вироку суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.
Як вбачається зі наданих прокурором матеріалів витрати на залучення експертів у кримінальному провадженні складають, 4 938,48 грн, що підтверджується:
- довідкою про витрати на проведення інженерно-технічної експертизи від 27.02.2019 № 12-1/382 у кримінальному провадженні № 12018110030003397, відповідно до якої витрати на проведення експертизи склали 1 144,00 грн;
- довідкою про витрати на проведення інженерно-технічної експертизи від 25.01.2024 № СЕ-19/111-23/63367-ІТ, відповідно до якої витрати на проведення експертизи склали 2 650,48 грн;
З огляду на ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_7 витрати на проведення експертних досліджень у сумі 4 938,48 грн підлягають стягненню з обвинуваченої.

6.3.Винагорода викривачу.
Підстави для виплати винагороди викривачу у цьому кримінальному провадженні відсутні.

6.4. Спеціальна конфіскація.
Підстави для застосування спеціальної конфіскації відсутні.

6.5.Заходи забезпечення кримінального провадження.
6.5.1.Запобіжні заходи.
Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 374 КПК України суд при ухваленні вироку серед іншого приймає рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.
Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05.04.2024 до ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання цим вироком законної сили.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 22.01.2025 вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05.04.2024 скасовано, запобіжний захід відносно неї змінений на особисте зобов`язання з покладенням обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України.
В подальшому строк дії покладених обов`язків не продовжувався. Відтак станом на ден внесення цього вироку щодо ОСОБА_7 запобіжний захід не застосовано.

6.5.2.Арешт майна.
Згідно з ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема у випадку непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації щодо майна, на яке накладено арешт.
У цьому провадженні арешт на майно не накладався, а тому відсутні підстави для скасування арешту майна.

6.5.3.Щодо речових доказів і документів.
Згідно з ч. 9 ст. 100 КПК України питання про долю речових доказів і документів, які надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.
У цьому кримінальному провадженні відсутні речові докази.

Керуючись статтями 100, 124, 368, 374, 381-382, 395, 475, 532 КПК України, Суд

У Х В А Л И В:

1.  ОСОБА_7 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286КК України.
1.2. Призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.
1.3. На підставі ч. 2 ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 (два) роки.
1.4. На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 такі обов`язки:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
1.5. Іспитовий строк обчислювати з моменту проголошення вироку суду.
1.6. На підставі ч. 5 ст. 72 КК України у строк покарання, призначеного ОСОБА_7 , зарахувати строк її тримання під вартою з 05.04.2024 по 22.01.2025 з розрахунку: одному дню тримання під вартою відповідає один день позбавлення волі.
2. Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів у сумі 4 938,48 грн (чотири тисячі дев`ятсот тридцять вісім гривень 48 копійок).
3. Цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 до обвинуваченої ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, стягнення судових витрат, задовольнити частково.
Стягнути з обвинуваченої (цивільного відповідача) ОСОБА_7 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь потерпілого (цивільного позивача) ОСОБА_5 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) моральну шкоду у розмірі 40 000,00 грн (сорок тисяч гривень 00 копійок).
У решті позовних вимог цивільних позивачів відмовити.
4. Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області до Київського апеляційного суду. Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
5. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
6. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія вироку надсилається не пізніше наступного дня після проголошення.

Суддя: ОСОБА_13