ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3335/26 Справа № 214/11717/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко А. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 року м.Кривий Ріг

Справа № 214/11717/25

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.
секретар судового засідання - Матвійчук Ю.В. 

сторони:
позивач –  ОСОБА_1 , 
відповідач – Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Ефект-КР»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 грудня 2025 року, яке ухвалено суддею Ткаченком А.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 19 грудня 2025 року, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Ефект-КР» (надалі - ОСББ «Ефект-КР») про зобов`язання вчинення дій.
Позовна заява обґрунтована тим, що порушення прав позивача ОСОБА_1 з боку відповідача ОСББ «Ефект-КР» відбулося шляхом подання відповідачем первісного позову, оскільки збирання, зберігання, обробка, використання та поширення конфіденційної інформації про особисте та сімейне життя людини, будь-які відомості та/або дані про відносини немайнового та майнового характеру, обставини, події, стосунки, тощо, пов`язані з особою та членами її сім`ї, без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Позивач ніколи не надавав у спосіб, встановлений законом, згоди відповідачу на обробку, зберігання та використання персональних даних, безпідставно звернувшись з позовом про стягнення неіснуючої заборгованості в рамках даної справи. До позовної заяви ОСББ «Ефект-КР» не додано письмових доказів, які б беззастережно доводили суду про існування цивільно-правових відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , або юридичною особою ОСББ «Ефект-КР». Відсутній договір в якому ОСОБА_1 погоджується добровільно на збирання, зберігання, обробку, використання та поширення конфіденційної інформації про особисте та сімейне життя, будь-які відомості та/або дані про відносини немайнового та майнового характеру, обставини, події стосунки, тощо, пов`язані з ним та членами сім`ї. Проте, ОСОБА_3 вільно та на власний розсуд використовує конфіденційну інформацію про особисте та сімейне життя, будь-які відомості та/або дані про відносини немайнового та майнового характеру, обставини, події, стосунки, тощо, пов`язані із ОСОБА_1 , а саме ім`я, по батькові, прізвище, адресу проживання, місце знаходження нерухомого майна та інше. В позовній заяві зазначені персональні дані, згоду на збирання, зберігання, обробку, використання та поширення ОСОБА_1 ніколи не надавав ОСОБА_3 , з якою незнайомий взагалі, про що свідчить відсутність в матеріалах справи доказів про існування таких обставин та дій. Вважає, що протиправні дії ОСОБА_3 підпадають під дію статті 182 КК України, а персональні дані, які являються конфіденційною інформацією вилученню з матеріалів справи та негайному знищенню в присутності володільця даних.
Посилаючись на викладене, позивач просив суд: зобов`язати відповідача негайно видалити з усіх без винятку джерел та інформаційних ресурсів і знищити всю без винятку інформацію, персональні дані у будь яких трактуваннях та варіаціях щодо нього, в якого на сторінці 7 в графі «особливі відмітки» є відмітка Криворізької Південної ОДПІ від 06.07.2015 про право здійснення будь яких платежів за серією та номером паспорта, про що скласти відповідний акт, направивши засвідчену копію акту позивачу.
Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 грудня 2025 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про зобов`язання вчинення дій.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_2 , просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на незаконність та необгрунтованість рішення суду.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було враховано, що достовірність персональних даних є предметом розгляду, а від розгляду справи по суті суд першої інстанції самоусунувся, що є різновидом порушення, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних совбод, права на суд. При цьому, встановлення анкетних даних позивача і є завданням суду, яке слід виконувати, усуваючи технічні помилки нотаріуса, адже, реальний ОСОБА_4 існує, тому його права підлягають захисту з будь-яких підстав та за будь-яких обставин, що гарантує ст.6 Конвенції. А посилання суду на ту обставину, що з матеріалів справи вбачається, що при зазначенні персональних даних ОСОБА_1 у тексті позовної заяви, ОСББ «Ефект-КР» зазначено дату народження, яка не співпадає з датою, вказаною у довіреності ОСОБА_1 , що додана до позовної заяви в цій справі (в частині року народження), як і не співпадає адреса реєстрації місця проживання останнього (згідно тієї ж довіреності), що позбавляє суд за відсутності відомостей у цій справі про достовірні персональні дані ОСОБА_1 (в тому числі копії паспорта) свідчити про порушення прав позивача у цій частині – збиранню, обробці, використанню та поширенню саме його персональних даних, є безпідставним.
В оскаржуване рішення суд першої інстанції не вніс та не дослідив клопотання та пояснення представника позивача щодо позову, а саме щодо обов`язку розгляду справи за правилами загального позовного провадження (бо немайновий спір) з викликом сторін; врахування практики ЄСПЛ у справі VLAISAVLEVIKJ v. NORTH MACEDONIA (Заява №23215/21), СТРАСБУРГ, 25 червня 2024 року, ОСТАТОЧНЕ 25/09/2024 року; письмові пояснення після дослідження відзиву.
Наполягає на тому, що судом першої інстанції допущено порушення фундаментального права позивача на «усне слухання» та принципу змагальності.
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідач ОСББ «Ефект-КР» зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення
Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та його представників Чернеша Д.С., Комара Е.Л., які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 08 липня 2024 року до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернулось Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Ефект-КР» з позовом до ОСОБА_1 , вказавши, на виконання вимог пункту 2 частини 3 статті 175 ЦПК України, дату народження відповідача, як ІНФОРМАЦІЯ_1 , адресу реєстрації як: АДРЕСА_1 , про стягнення заборгованості зі сплати внесків та платежів, у тому числі відрахувань до резервного та ремонтного фондів, співвласника ОСББ «Ефект-КР» (витрат на управління багатоквартирним будинком) за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 37-46 – копія позовної заяви).
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСББ «Ефект-КР» наділено правом на звернення до суду з метою захисту прав співвласників багатоквартирного будинку щодо стягнення в судовому порядку відповідних внесків та платежів. При цьому, виконання в даному випадку вимог частини 3 статті 175 ЦПК України, де серед іншого міститься обов`язок зазначити у тексті позовної заяви повне ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти, тощо, не можна розцінювати як протиправність дій по збиранню, з0беріганню, обробці та використанні і поширенню конфіденційної інформації стосовно ОСОБА_1 .
Крім того, суд констатував, що, при зазначенні персональних даних ОСОБА_1 у тексті позовної заяви, ОСББ «Ефект-КР» зазначено дату народження, яка не співпадає з датою, вказаною у довіреності ОСОБА_1 , що додана до позовної заяви в цій справі (в частині року народження), як і не співпадає адреса реєстрації місця проживання останнього (згідно тієї ж довіреності), що позбавляє суд за відсутності відомостей у цій справі про достовірні персональні дані ОСОБА_1 (в тому числі копії паспорта) свідчити про порушення прав позивача у цій частині – збиранню, обробці, використанню та поширенню саме його персональних даних. У даному випадку доводи сторони позивача ґрунтуються виключно на власних припущеннях та не підтверджені належними доводами.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом. 
Статтею 15 ЦК України встановлено, що право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить, як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
З урахуванням цих положень правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Відповідно до статті 275 ЦК України, фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб.
Правові відносини, пов`язані із захистом і обробкою персональних даних, і спрямований на захист основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на невтручання в особисте життя, у зв`язку з обробкою персональних даних врегульовано Законом України «Про захист персональних даних».
Персональні дані – це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована (стаття 2 Закону).
Обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством (частина 5 статті 6 Закону).
Відповідно до статті 11 Закону України «Про захист персональних даних», підставами для обробки персональних даних є: 1) згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; 2) дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; 3) укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних; 4) захист життєво важливих інтересів суб`єкта персональних даних; 5) необхідність виконання обов`язку володільця персональних даних, який передбачений законом; 6) необхідність захисту законних інтересів володільця персональних даних або третьої особи, якій передаються персональні дані, крім випадків, коли потреби захисту основоположних прав і свобод суб`єкта персональних даних у зв`язку з обробкою його даних переважають такі інтереси.
Відповідно до статті 15 Закону України «Про захист персональних даних», персональні дані видаляються або знищуються в порядку, встановленому відповідно до вимог закону.
Персональні дані підлягають видаленню або знищенню у разі: 1) закінчення строку зберігання даних, визначеного згодою суб`єкта персональних даних на обробку цих даних або законом; 2) припинення правовідносин між суб`єктом персональних даних та володільцем чи розпорядником, якщо інше не передбачено законом; 3) видання відповідного припису Уповноваженого або визначених ним посадових осіб секретаріату Уповноваженого; 4) набрання законної сили рішенням суду щодо видалення або знищення персональних даних.
Персональні дані, зібрані з порушенням вимог цього Закону, підлягають видаленню або знищенню у встановленому законодавством порядку.
Персональні дані, зібрані під час виконання завдань оперативно-розшукової чи контррозвідувальної діяльності, боротьби з тероризмом, видаляються або знищуються відповідно до вимог закону.
Частиною першою статті 24 Закону «Про захист персональних даних» передбачено, що володільці, розпорядники персональних даних та треті особи зобов`язані забезпечити захист цих даних від випадкових втрати або знищення, від незаконної обробки, у тому числі незаконного знищення чи доступу до персональних даних.
Виходячи з аналізу зазначених правових норм для зобов`язання відповідача видалити персональні дані позивача слід установити факт їх незаконної чи недостовірної обробки.
Відповідно до частин першої, другої статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України; не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Зазначеним вимогам Конституції України кореспондують положення законодавства України, якими передбачено, що: збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (абзац другий частини першої статті 302 ЦК України); поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту, прав людини та для проведення Всеукраїнського перепису населення (ч. 2 ст. 14 Закону України «Про захист персональних даних»).
У рішенні Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року №2-рп/2012 зазначається, що відповідно до частин першої, другої статті 32 Основного Закону України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України; не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Зазначеним вимогам Конституції України кореспондують положення законодавства України, якими передбачено, що: збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (абзац другий частини першої статті 302 Цивільного кодексу України); поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (частина друга статті 14 Закону України «Про захист персональних даних» від 1 червня 2010 року); конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом (частина друга статті 21 Закону України «Про інформацію» від 2 жовтня 1992 року зі змінами; розпорядники інформації, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (частина друга статті 7 Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року). Таким чином, лише фізична особа, якої стосується конфіденційна інформація, відповідно до конституційного та законодавчого регулювання права особи на збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації має право вільно, на власний розсуд визначати порядок ознайомлення з нею інших осіб, держави та органів місцевого самоврядування, а також право на збереження її у таємниці.
Конституційний Суд України, даючи офіційне тлумачення частин першої, другої статті 32 Конституції України, вважає, що інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані про неї) - це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім`ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування. Така інформація про фізичну особу та членів її сім`ї є конфіденційною і може бути поширена тільки за їх згодою, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Даючи офіційне тлумачення положень частин першої, другої статті 32 Конституції України у системному зв`язку з частиною другою статті 34 цієї Конституції, Конституційний Суд України дійшов висновку, що збирання, зберігання, використання та поширення державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням в її особисте та сімейне життя, яке допускається винятково у визначених законом випадках і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
У свою чергу ст.34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Згідно з частиною другою статті 21 Закону України «Про інформацію», конфіденційною є інформація про фізичну особу, інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, а також інформація, визнана такою на підставі закону. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, якщо інше не встановлено законом. 
До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження. Відносини, пов`язані з правовим режимом конфіденційної інформації, регулюються законом.
Встановлено, що 08 липня 2024 року Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Ефект-КР» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , вказавши, на виконання вимог пункту 2 частини 3 статті 175 ЦПК України, дату народження відповідача, як ІНФОРМАЦІЯ_1 , адресу реєстрації як: АДРЕСА_1 , про стягнення заборгованості зі сплати внесків та платежів, у тому числі відрахувань до резервного та ремонтного фондів, співвласника ОСББ «Ефект-КР» (витрат на управління багатоквартирним будинком) за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 37-46 – копія позовної заяви).
При цьому, при зазначенні персональних даних ОСОБА_1 у тексті позовної заяви, ОСББ «Ефект-КР» зазначено дату народження, яка не співпадає з датою, вказаною у довіреності ОСОБА_1 , що додана до позовної заяви в цій справі (в частині року народження), як і не співпадає адреса реєстрації місця проживання останнього (згідно тієї ж довіреності), що позбавляє суд, за відсутності відомостей у цій справі про достовірні персональні дані ОСОБА_1 (в тому числі копії паспорта), свідчити про порушення прав позивача у цій частині – збиранню, обробці, використанню та поширенню саме його персональних даних. 
Отже, у даному випадку доводи сторони позивача ґрунтуються виключно на власних припущеннях та не підтверджені належними доводами.
Крім того, виконання позивачем вимог частини 3 статті 175 ЦПК України, де серед іншого міститься обов`язок зазначити у тексті позовної заяви повне ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти, тощо, не можна розцінювати як протиправність дій по збиранню, зберіганню, обробці та використанні і поширенню конфіденційної інформації стосовно ОСОБА_1 , а тому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги.
Доводи апеляційної скарги про те, що даний спір не може бути розглянутий у порядку спрощеного позовного провадження колегією суддів не приймаються до уваги, як такі, що зводяться до невірного трактування норм статті 274 ЦПК України.
Так, згідно ч. 2 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком випадків, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Тобто, у порядку спрощеного позовного провадження підлягають розгляду не лише малозначні справи та, оскільки до даного спору не застосовуються заборони перелічені у ч. 4 ст. 274 ЦПК України, суд першої інстанції мав повноваження на розгляд даного спору у порядку спрощеного позовного провадження.
При цьому, твердження позивача про те, що судом першої інстанції допущено порушення фундаментального права позивача на «усне слухання» та принципу змагальності, є безпідставними, з огляду на наступне.
Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axenv. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «VarelaAssalinocontrelePortugal», заява № 64336/01).
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд першої інстанції інстанції створює учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи, кожен з учасників справи мав право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).
Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.
Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 грудня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 березня 2026 року.

Головуючий:

Судді: