ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
================================================================

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2025 року м. Миколаїв Справа № 915/192/25 

Господарський суд Миколаївської області у складі:
судді Л.М. Ільєвої 
при секретарі судового засідання І.С. Степановій 

за участю представників:
від позивача - не з`явився,
від відповідача - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 про зобов`язання повернути земельну ділянку, скасування державної реєстрації права власності та припинення права власності на нежитлове приміщення, -

ВСТАНОВИВ:

Миколаївська міська рада звернулась до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про:
- повернення земельної ділянки площею 27,9 кв.м, кадастровий номер 4810136900:06:024:0010, у придатному для використання стані, вільну від будівель та споруд, у тому числі нежитлового приміщення - магазину продовольчих товарів загальною площею 27,9 кв.м, за адресою АДРЕСА_6/1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2522658248060);
- скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 та припинення права власності на нежитлове приміщення - магазин продовольчих товарів (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2522658248060).
Позовні вимоги обґрунтовані наступним.
Як зазначає позивач з посиланням на інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником земельної ділянки з кадастровим номером 4810136900:06:024:0010 є територіальна громада в особі Миколаївської міської ради.
Рішенням Миколаївської міської ради від 18.11.2005 № 37/44 вирішено передати приватному підприємцю ОСОБА_1 в оренду строком на 5 років земельну ділянку площею 49 кв. м, зарахувавши її до земель комерційного використання, для встановлення та подальшого обслуговування торгового кіоску поблизу будинку № 70 по АДРЕСА_2. В подальшому на підставі вказаного вище рішення Миколаївської міської ради було укладено договір оренди землі від 06.02.2006 № 3959 між Миколаївською міською радою та ПП ОСОБА_1, відповідно до якого в оренду передається земельна ділянка загальною площею 59 кв.м. Згідно з п.п. 2.2., 2.3. розділу 2 договору № 3959, земельна ділянка вільна від споруди; земельна ділянка передасться в оренду без будівель, споруд та інших об`єктів. Відповідно до п. 5.1. р. 5 договору № 3959, земельна ділянка передається в оренду для встановлення та подальшого обслуговування торговельного кіоску. Згідно з п. 3.1. р. 3 договору № 3959, договір діє протягом 5 (п`яти) років. З абз. «в» п. 9.3. р. 9 договору № 3959 вбачається, що орендар земельної ділянки має право, зокрема, за письмовою згодою орендодавця зводити в установленому законодавством порядку будівлі і споруди.
Позивач з посиланням на інформацію управління земельних ресурсів Миколаївської міської ради (службова записка від 19.12.2023 № 50280/11.02-03/23-2) зазначає, що рішенням Миколаївської міської ради від 25.04.2014 № 39/58 гр. ОСОБА_1 було надано в оренду земельну ділянку (кадастровий номер 4810136900:06:024:0010) площею 49 кв.м (за функцінальним призначенням - землі комерційного використання) для обслуговування тимчасово розміщеного торговельного кіоску поблизу житлового будинку АДРЕСА_1 , без права оформлення свідоцтва про право власності на нерухоме майно.
Як вказує позивач, що договір оренди землі від 27.05.2014 № 10347 діяв до 25.10.2014. 
Згідно з п. 1.2. договору про зміни № 256-14 від 28.10.2014 до договору оренди землі, який зареєстровано в книзі записів договорів оренди землі Миколаївської міської ради 27.05.2014 за № 10347, п. 3.1 договору доповнено наступним: «Договір діє до 25.10.2017». Так, згідно п.п. 5.1., 5.2. р. 5 договору, земельна ділянка передається в оренду для обслуговування торговельного кіоску. Цільове призначення земельної ділянки: для встановлення та подальшого обслуговування торговельного кіоску. Відповідно до п. 9.4. р. 9 договору, орендар зобов`язаний, зокрема, виконувати зобов`язання щодо об`єкта оренди, використовувати земельну ділянку відповідно до її цільового призначення. Згідно з п. 7.1. р. 7 договору, у разі закінчення терміну оренди, орендар обов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку вільну від споруд.
Проте, як стверджує позивач, станом на дату звернення до суду з даним позовом, земельна ділянка відповідачем не звільнена та позивачу не повернута.
Так, позивач зазначає, що відповідачу взагалі не надавалась земельна ділянка по АДРЕСА_2 для будівництва будь-якого нерухомого майна, зокрема, нежитлових приміщень, магазину продовольчих товарів загальною площею 27,9 кв.м, а лише надавалась виключно для розміщення тимчасової споруди.
На підставі вище викладеного позивач зазначає, що оскільки строк дії договору закінчився 25.10.2017, а будь-яких інших договорів з ОСОБА_1 не укладалося, а тому у відповідача відсутні будь-які права на користування земельною ділянкою комунальної форми власності для обслуговування тимчасово розміщеного торговельного кіоску по АДРЕСА_2 . 
Також позивач стверджує, що Миколаївська міська рада не приймала жодних інших рішень щодо надання відповідачу права користування цією земельною ділянкою та права на забудову вказаної земельної ділянки об`єктами нерухомого майна.
Наразі позивач зазначає, що внаслідок неправомірних дій ОСОБА_1 власник спірної земельної ділянки - Миколаївська міська рада всупереч ст. 41 Конституції України, ст.ст. 3 17, 321 Цивільного кодексу України, ст. 78, 90 Земельного кодексу України позбавлений можливості користуватися і розпоряджатись своєю власністю.
Разом з цим, позивач з посиланням на інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (інформаційна довідка від 24.01.2025 № 409523689) зазначає, що ОСОБА_1 є власником об`єкта нерухомого майна: нежитлове приміщення, магазин продовольчих товарів загальною площею 27,9 кв.м АДРЕСА_2 . реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2522658248060. Підставою для реєстрації права власності на вказаний об`єкт є технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий 03.07.2021, видавник: Виробничо-комерційне приватне підприємство «Делен»; відомості з ДЗК, серія та номер: 52033513, виданий: 25.11.2021, видавник: Державний земельний кадастр.
Як вказує позивач з посиланням на лист КП «ММБТІ» від 18.01.2024 № 99, відповідно до архівних даних технічна інвентаризація за вищевказаною адресою не проводилась. Матеріали технічної інвентаризації інших суб`єктів господарювання до архіву підприємства не надавалися. 
Також, як позивач зазначає, що згідно зі службовою запискою Департаменту архітектури та містобудування Миколаївської міської ради від 03.01.2024 № 22/12.01 -24/24-2 містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий номер земельної ділянки 4810136900:06:024:0010) департаментом не надавалось. Рішення виконавчого комітету міської ради про надання адреси магазину продовольчих товарів по АДРЕСА_2 . не приймалось, звернень не надходило. Разом з цим, згідно службової записки управління державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради від 26.12.2023 № 51869/22,01-15/23-2, серед справ, переданих управлінням ДАБІ у Миколаївській області до управління, відповідно до отриманих повноважень, повідомлення (декларація) про початок виконання підготовчих або будівельних робіт, дозвіл про початок виконання будівельних робіт, декларація про готовність до експлуатації об`єкта, за вищезазначеною адресою відсутні. Повідомлення на початок виконання підготовчих або будівельних робіт, заява на дозвіл на виконання будівельних робіт за вищевказаною адресою також не надходили.
На переконання позивача, вказаний об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення, магазин продовольчих товарів збудовано ОСОБА_1. без будь-яких прав на земельну ділянку, без прав на забудову цієї земельної ділянки комунальної форми власності та без будь-яких дозвільних документів.
Крім того, позивач стверджує, що державним реєстратором за відсутності підстав, передбачених ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" прийнято рішення від 02.12.2021 № 62009446 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) щодо об`єкту нерухомого майна по АДРЕСА_2 , яке, на думку позивача, є протиправним, а саме зареєстровано право власності на цей об`єкт. 
Так, на думку позивача, знаходження на земельній ділянці Миколаївської міської ради самочинно збудованого об`єкта нерухомості відповідача порушує права позивача на користування та розпорядження власною земельною ділянкою.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 12.02.2025 р. вказану позовну заяву Миколаївської міської ради залишено без руху, оскільки заявником в порушення вимог ч. 1 ст. 164 ГПК України не надано належних доказів сплати заявником судового збору за поданий позов у встановленому законом розмірі, а також в порушення ч. 3 ст. 162 ГПК України заявником вказано відповідачем - ФОП ОСОБА_1, яка припинила підприємницьку діяльність, також в позовній заяві не міститься обґрунтування поєднання вимог до відповідача як фізичної особи - підприємця та як фізичної особи.
24.02.2025 р. від позивача - Миколаївської міської ради до господарського суду надійшла заява про усунення недоліків (вх. №2692/25), до якої заявником позовну заяву в новій редакції (від 24.02.2025 вх. № 2693/25), в якій відповідачем вказано - ОСОБА_1 і наведено обґрунтування заявлення вимог до останньої, а також надано платіжну інструкцію від 18.02.2025 р. № 111 про сплату судового збору в сумі 3028,00 грн.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 03.03.2025 р. вказану позовну заяву Миколаївської міської ради прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №915/192/25, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження, при цьому підготовче засідання призначено на 31.03.2025р. о 10:00. 
31.03.2025 р. від представника відповідача - Малиновської Н.С. до господарського суду через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 4872/25), в якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог, обґрунтовуючи свою позицію наступним.
Відповідач з посиланням на відомості з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.12.2023 року №359373250, що надана позивачем, в графі «Опис змін» вказано: «оренда земельної ділянки для подальшого обслуговування тимчасово розміщеного торговельного кіоску поблизу житлового будинку №70 по АДРЕСА_2 (Ленінський район). Строк дії: 25.10.2017, додаткові відомості: без права передачі в суборенду змінено на: оренда земельної ділянки для подальшого обслуговування тимчасово розміщеного торговельного кіоску поблизу житлового будинку №70 по АДРЕСА_2 (Ленінський район), Дата укладення договору (після 2013 р.)/ Дата державної реєстрації (до 2013р.): 28.10.2014, Строк: 8 р., 11 міс., 27 дн. Дата закінчення дії: 25.10.2023 р., з автоматичним продовженням дії договору, додаткові відомості: без права передачі в суборенду». Отже, строк дії договору був подовжений до 25.10.2023 року.
Як вказує відповідач, після цієї дати відповідачка продовжувала використовувати земельну ділянку та сплачувати за неї орендну плату. І до цього часу жодних спірних питань між позивачем та відповідачем з приводу орендних правовідносин між сторонами не виникало. Відповідач стверджує, що станом на 31.03.2025 р. заборгованість з орендних платежів відсутня.
Також відповідач зазначає, що податкові декларації з плати за землю (земельний податок та /або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) відповідачем своєчасно було надано до Головного управління ДПС у Миколаївській області.
Відповідач стверджує, що після 25.10.2023 року Миколаївська міська рада не вчиняла жодних дій щодо припинення договору оренди, а відповідач продовжував користуватись земельною ділянкою, сплачував орендну плату вчасно та у повному обсязі, і позивач не заперечував цього факту, а договір є таким, що автоматично продовжений, а тому відсутні правові підстави для повернення земельної ділянки.
Щодо нерухомого майна - магазину площею 27 кв.м, що розташований по АДРЕСА_6/1 в м. Миколаєві, відповідач зазначає, що матеріали справи не містять доказів використання відповідачем земельної ділянки не за цільовим призначенням, тобто за іншим призначенням, всупереч умов договору, генеральному плану населеного пункту, іншій містобудівній документації, плану земельно-господарського устрою тощо, тобто всупереч земельному законодавству України.
Так відповідач вказує, що він звернувся з необхідним пакетом документів в загальному порядку до Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, Миколаївської області, з метою отримання витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на підставі поданих документів, отримала його, індексний номер витягу: 288097263, дата, час формування: 02.12.2021 р., витяг сформовано реєстратором, підстава формування витягу: заява з реєстраційним номером 49378907, дата та час реєстрації заяви: 25.11.2021 р., 14:11:00, заявник, ОСОБА_1.
Як стверджує відповідач, він сумлінно виконує умови договору оренди, сплачує орендну плату та використовує земельну ділянку за її цільовим призначенням, а отже, з огляду на норми ст. 11, 509, 525, 626, 627, 628, 651, 792 ЦК України, ст. 19, 20, 141, 143 ЗК України, ст. 1, 13, 24, 25, 32 Закону України «Про оренду землі», ст. 1 Закону України «Про землеустрій» відсутні підстави для припинення права користування земельною ділянкою відповідачем.
Також, на думку відповідача, вимога про скасування державної реєстрації права власності на припинення права власності на нежитлове приміщення, магазин продовольчих товарів площею 27,9 кв.м. по АДРЕСА_7/1 в м. Миколаєві, не підлягає задоволенню, оскільки позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності не відповідає належному способу захисту у цій справі, що є самостійною підставою для відмови у позові.
У підготовчому засіданні суду 31 березня 2025 року по справі № 915/192/25 за участю представників сторін судом було протокольно оголошено перерву до 10 квітня 2025 року о 14 год. 30 хв. в порядку ч. 5 ст. 183 ГПК України, про що під розписку повідомлено сторін.
08.04.2025 р. від представника відповідача - Малиновської Н.С. до господарського суду через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС надійшло клопотання про поновлення строку для подачі відзиву на позовну заяву (вх. № 5367/25).
Також 08.04.2025 р. від представника відповідача - Малиновської Н.С. до господарського суду через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС надійшло клопотання про долучення доказів по справі (вх. № 5385/25), згідно з яким відповідач надав до матеріалів справи довідку ГУ ДПС України у Миколаївській області про відсутність заборгованості зі сплати орендної плати з фізичних осіб.
Під час підготовчого засідання 10.04.2025 р. судом за результатами розгляду клопотання відповідача про поновлення строку на подачу відзиву на позов постановлено протокольну ухвалу, якою задоволено вказане клопотання відповідача від 08.04.2025 р. та поновлено строк на подання відзиву із залученням його до матеріалів справи.
Також у підготовчому засіданні суду 10 квітня 2025 року по справі № 915/192/25 за участю представників сторін судом було протокольно оголошено перерву до 05 травня 2025 року об 11 год. 00 хв. в порядку ч. 5 ст. 183 ГПК України, про що під розписку повідомлено сторін.
11.04.2025 р. від позивача до господарського суду поштою надійшла відповідь на відзив (вх. № 5573/25), яка була направлена позивачем до суду через відділення Укрпошти 07.04.2025 р., а тому відповідно до ч. 7 ст. 116 ГПК України вважається поданою до суду 07.04.2025 р.
Як вказує позивач, зі змісту договору від 27.05.2014 № 10347 та договору про зміни від 28.10.2014 № 256-14 вбачається, що земельна ділянка була передана ФОП ОСОБА_1 до 25.10.2017. Після 25.10.2017 договір від 27.05.2014 № 10347 продовжено не було, додаткові угоди не укладалися, відповідних рішень міською радою не приймалось. Разом з тим, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.02.2025 № 414361716 державним реєстратором Білик Наталією Степанівною 20.07.2021 о 13:56:06 здійснено державну реєстрацію змін іншого речового права (права оренди), а саме: оренда земельної ділянки для подальшого обслуговування тимчасово розміщеного торгівельного кіоску поблизу житлового будинку № 70 по АДРЕСА_2 (Ленінський район); строк дії: 25.10.2017, додаткові відомості: без права передачі в суборенду змінено на оренда земельної ділянки для подальшого обслуговування тимчасового розміщеного торгівельного кіоску поблизу житлового будинку №70 по АДРЕСА_2 (Ленінський район), дата укладання договору (після 2013р.)/ дата державної реєстрації (до 2013р): 28.10.2014, строк: 8 р., 11 міс, 27 дн., дата закінчення дії 25.10.2023, з автоматичним продовженням дії договору, додаткові відомості: без права передачі в суборенду, додано: термін дії договору оренди продовжено на підставі ст. 33 Закону України "Про оренду Землі", ст. 126-1 Земельного кодексу України. Позивач вважає вказані реєстраційні дії протиправними, оскільки сторони за договором не вносили відповідні зміни до договору, судові рішення щодо таких змін не ухвалювались, а самі лише приписи ст. 33 Закону України "Про оренду землі" та ст. 126-1 Земельного кодексу України не є підставами для внесення таких змін. На думку позивача, вказані реєстраційні дії в реєстрі порушують права власника земельної ділянки - територіальної громади м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради на вільне володіння, користування та розпорядження на власний розсуд такою земельною ділянкою.
Позивач вважає, що спірний об`єкт нерухомого майна: нежитлове приміщення, магазин продовольчих товарів збудовано ОСОБА_1 без будь-яких прав на земельну ділянку, без прав на забудову цієї земельної ділянки комунальної форми власності та без будь-яких дозвільних документів. Також позивач стверджує, що доводи відповідача щодо того, що спірна земельна ділянка має цільове призначення - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі та те, що ОСОБА_1 сумлінно виконувала/виконує умови договору також не містить жодного законного обґрунтування.
Позивач із посиланням на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 12.10.2022 р. у справі 369/3261/17, зазначає, що у разі, коли належний власник земельної ділянки не надавав згоди на будівництво на його земельній ділянці об`єкта нерухомого майна, він має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, як власника земельної ділянки, шляхом знесення усіх об`єктів, зокрема й самочинного, будівництвом навіть у разі його державної реєстрації, здійсненого не власником або без його згоди.
Відтак, позивач вважає, що у зв`язку з тим, що орендар в порушення умов договору та положень чинного законодавства спірну земельну ділянку після закінчення строку дії договору оренди орендодавцю не повернув, Миколаївська міська рада зобов`язана звернутися до суду за захистом порушеного права як власник та розпорядник земель комунальної власності на території міста Миколаєва шляхом повернення земельної ділянки територіальній громаді у особі Миколаївської міської ради.
05.05.2025 р. від представника відповідача - Малиновської Н.С. до господарського суду через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС надійшли заперечення на відповідь на відзив (вх. № 6745/25).
Також 05.05.2025 р. від представника відповідача - Малиновської Н.С. до господарського суду через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС надійшло клопотання про долучення доказів по справі (вх. № 6779/25), згідно з яким відповідач надав до матеріалів справи копії опису документів, що надано до ЦНАП суб`єктом господарювання, громадянином для виконання адміністративної послуги від 02.05.2020 р., довідки № 110 щодо показників на нежитлове приміщення магазин продовольчих товарів, листа виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 13.04.2021 р. № 2408/02.02.01-40/11/31, заяви від 24.04.2020 р., заяви від 17.01.2017 р., звернення до 20.04.2021 р., проекту торгового павільйону по АДРЕСА_2 в м. Миколаєві.
Під час підготовчого засідання 05.05.2025 представник позивача зазначив, що позивачу необхідний додатковий час для ознайомлення із запереченнями на відповідь на відзив відповідача та клопотанням про долучення доказів (вх. № 6745/25). Також представник відповідача - Малиновська Н.С. просила надати час для подачі обґрунтування щодо строку подачі додаткових доказів, з огляду на що просив продовжити строк підготовчого провадження. Представник позивача не заперечував щодо продовження строку підготовчого провадження у справі № 915/192/25.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 05.05.2025 р. у справі №915/192/25 продовжено строк підготовчого провадження у справі № 915/192/25 на тридцять днів.
Також у підготовчому засіданні суду 05 травна 2025 року по справі № 915/192/25 за участю представників сторін судом було протокольно оголошено перерву до 28 травня 2025 року о 12 год. 45 хв. в порядку ч. 5 ст. 183 ГПК України, про що під розписку повідомлено сторін.
28.05.2025 р. від представника відповідача - Малиновської Н.С. до господарського суду через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС надійшло клопотання про поновлення строку на приєднання додаткових документів до матеріалів справи № 915/192/25 (вх. 8078/25), згідно з яким відповідач просить поновити строк для подачі клопотання на приєднання додаткових документів до матеріалів справи № 915/192/25 та приєднати до матеріалів справи трекінг АТ "Укрпошта" накладна № 5403900266923, як доказ того, що відповідачем отримано відповідь на відзив позивача по справі, Миколаївської міської ради, саме 27.04.2025 р.
Під час підготовчого засідання 28.05.2025 представник позивача зазначив, що позивачу необхідний час для ознайомлення із клопотанням відповідача про поновлення строку на приєднання додаткових документів до матеріалів справи № 915/192/25 (вх. № 8078/25). Представник відповідача - Малиновська Н.С. не заперечувала проти надання часу для ознайомлення Також представник позивач просила відкласти підготовче засідання для уточнення позовних вимог. 
Також у підготовчому засіданні суду 28 травня 2025 року по справі № 915/192/25 за участю представників сторін судом було протокольно відкладено розгляд клопотання відповідача про поновлення строку на подання доказів та оголошено перерву до 07 липня 2025 року о 13 год. 00 хв. в порядку ч. 5 ст. 183 ГПК України, про що під розписку повідомлено сторін.
В підготовчому засіданні 07.07.2025 судом розглянуто клопотання відповідача від 28.05.2025, за результатами чого постановлено протокольну ухвалу про його задоволення та поновлення строку на подання доказів, долучивши до матеріалів справи відповідні докази, подані з клопотанням від 05.05.2025 та 28.05.2025. 
У підготовчому засіданні суду 07 липня 2025 року по справі № 915/192/25 за участю представників сторін судом було протокольно оголошено перерву до 28 липня 2025 року о 12 год. 30 хв. в порядку ч. 5 ст. 183 ГПК України, про що під розписку повідомлено сторін.
28.07.2025 від представника позивача до господарського суду надійшла заява (вх. № 11019/25), згідно з якою позивач просив перенести судове засідання у справі № 915/192/25 на іншу дату у зв`язку із участю представника Миколаївської міської ради у іншій справі.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 28.07.2025 р. у справі № 915/192/25 підготовче засідання відкладено на 15.08.2025 р. о 09:00, з огляду на клопотання позивача та неявку представника позивача у підготовче засідання.
15.08.2025 р. від представника позивача до господарського суду через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС надійшло клопотання про долучення доказів (вх. № 11793/25), згідно з яким позивач надав до матеріалів справи інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (інформаційна довідка від 14.08.2025 № 439577207). Також у вказаному клопотанні позивач зазначив, що 14.08.2025 засобами поштового зв`язку ним було направлено клопотання від 18.07.2025 № 19090/02.02.01-40/02/3/25 про зміну предмету позову у даній справі. 
Під час підготовчого засідання 15.08.2025 судом було з`ясовано, що клопотання позивача про зміну предмету позову до суду не надходило, також таке клопотання представник відповідача не отримував.
У підготовчому засіданні суду 15 серпня 2025 року по справі № 915/192/25 за участю представників сторін судом було протокольно оголошено перерву до 05 вересня 2025 року о 10 год. 30 хв. в порядку ч. 5 ст. 183 ГПК України, про що під розписку повідомлено сторін.
18.08.2025 р. від представника позивача до господарського суду поштою надійшло клопотання про зміну предмету позову (вх. № 11884/25), згідно з яким позивач змінив предмет позову в п. 1 прохальної частини позову, зазначивши про зобов`язання відповідача повернути Миколаївській міській раді земельну ділянку площею 27,9 кв.м кадастровий номер 4810136900:06:024:0010 у придатному для використання стані, вільну від будівель і споруд, у тому числі, нежитлового приміщення, магазин продовольчих товарів загальною площею 27,9 кв.м по АДРЕСА_8/1, м. Миколаїв (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2522658248060), п. 2 прохальної частини позову про скасування державної реєстрації права власності та припинення права власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення - магазин продовольчих товарів загальною площею 27,9 кв.м по АДРЕСА_8/1, м. Миколаїв (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2522658248060) не змінено.
Так, під час підготовчого засідання 05.09.2025 р. судом розглянуто клопотання позивача про зміну предмету позову (від 18.08.2025 вх. № 11884/25) та встановлено його відповідність вимогам ст. 46 ГПК України, у зв`язку з чим судом прийнято таке клопотання та постановлено подальший розгляд справи здійснювати з урахуванням вказаних змін у прохальній частині позову.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 05.09.2025 р. у справі № 915/192/25 закрито підготовче провадження, та справу призначено до судового розгляду по суті в засіданні суду на 06 жовтня 2025 року о 10:00. 
Так, у судовому засіданні господарського суду 06 жовтня 2025 року по справі №915/192/25 за участю представників сторін судом було протокольно оголошено перерву до 29 жовтня 2025 року о 14 год. 00 хв. в порядку ч. 2 ст. 216 ГПК України, про що під розписку повідомлено представників сторін.
29.10.2025 р. від представника позивача - Грумінської Д.О. до господарського суду через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС надійшли додаткові пояснення (вх. №15188/25), разом з якими позивачем подано до суду копії службової записки департаменту архітектури та містобудування Миколаївської міської ради від 23.10.2025 № 60068/12.01-17/25-2 та проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ПП ОСОБА_1 для обслуговування торгового кіоску по АДРЕСА_5 ріг АДРЕСА_9 в Ленінському районі м. Миколаєва від 2005 року.
Так, у судовому засіданні господарського суду 29 жовтня 2025 року по справі №915/192/25 за участю представника позивача судом було протокольно оголошено перерву до 07 листопада 2025 року о 13 год. 30 хв. в порядку ч. 2 ст. 216 ГПК України, про що відповідача було повідомлено ухвалою суду від 29.10.2025.
07.11.2025 від представника позивача - Грумінської Д.О. до господарського суду надійшла заява (вх. №15694/25), в якій заявник просить суд долучити до матеріалів справи рішення Господарського суду Миколаївської області від 02.09.2025 у справі №915/389/25.
У судовому засіданні господарського суду 07 листопада 2025 року по справі №915/192/25 за участю представників сторін судом було протокольно оголошено перерву до 28 листопада 2025 року о 09 год. 15 хв. в порядку ч. 2 ст. 216 ГПК України.
У судовому засіданні господарського суду 28 листопада 2025 року по справі №915/192/25 за участю представників сторін судом було оголошено про перехід до стадії ухвалення судового рішення, при цьому судом відкладено ухвалення та проголошення судового рішення до 08.12.2025 р. об 10:15 в порядку абз. 2 ч. 1 ст. 219 ГПК України, про що в судовому засіданні господарського суду повідомлено представників сторін.
У судове засідання 08.12.2025 представники сторін не з`явилися, про причини неявки не повідомили.

Розглянувши та дослідивши всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи, господарський суд дійшов наступних висновків.
Як вбачається з відомостей з Державного реєстру речових прав (інформаційна довідка 359373250 від 21.12.2023) земельна ділянка з кадастровим номером 4810136900:06:024:0010 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 505888748101) площею 0,0049 га, яка розташована за адресою Миколаївська область, м. Миколаїв, АДРЕСА_10 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі на праві власності належить Територіальній громаді, Миколаївська міська рада (номер відомостей про речове право 7753196).
Рішенням Миколаївської міської ради №34/44 від 18.11.2005 «Про вилучення, надання, передачу за фактичним землекористуванням, продовження строку користування земельними ділянками юридичним особам, громадянам, зміну цільового призначення земельної ділянки та внесення змін до рішень міської ради та виконкому міської ради по Ленінському району м. Миолаєва» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 49 кв.м, у тому числі 10 кв.м під торговим кіоском, 39 кв.м під проїздами, проходами за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, для встановлення та подальшого обслуговування торгового кіоску поблизу будинку №70 по АДРЕСА_2 та передано приватному підприємцю ОСОБА_1 в оренду строком на 5 років земельну ділянку площею 49 кв.м, зрахувавши її до земель комерційного використання, для встановлення та подальшого обслуговування торгового кіоску поблизу будинку АДРЕСА_11 АДРЕСА_9 (п. 1, 1.1. вказаного рішення.
06.02.2006 між Миколаївською міською радою (орендодавець) та приватним підприємцем ОСОБА_1 (орендар) укладено договір оренди землі, відповідно до умов п. 1.1. якого Миколаївська міська рада на підставі рішення від 18.11.05 за №37/44 надає, а ПП ОСОБА_1 приймає в оренду земельну ділянку для встановлення та подальшого обслуговування торговельного кіоску поблизу будинку №70 по АДРЕСА_2 /Ленінський район/.
Вказаний договір зареєстровано у книзі записів договорів оренди землі від 06.03.2006 за №3959, а також зареєстровано у Миколаївській регіональній Філії ДП «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 06.03.2006 за №040600100144.
Згідно з п. 2.1 договору №3959, в оренду передається земельна ділянка загальною площею 49 кв.м., у тому числі 10 кв.м. під торговим кіоском, 39 кв.м. під проходами та проїздами, без права передачі її в суборенду.
Пунктом 2.2. договору №3959 визначено, що земельна ділянка вільна від споруди.
Згідно з п. 2.3. договору №3959 земельна ділянка передається в оренду без будівель, споруд та інших об`єктів. 
Відповідно до п. 3.1 договору №3959 договір діє протягом 5 років з дати його державної реєстрації. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.
Пунктом 5.1. договору №3959 передбачено, що земельна ділянка передається в оренду для встановлення та подальшого обслуговування торговельного кіоску.
Договір підписано сторонами та скріплено печаткою Миколаївської міської ради.
В подальшому, рішенням Миколаївської міської ради №39/58 від 25.04.2014 продовжено фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 на 6 місяців з дати прийняття рішення оренду земельної ділянки площею 49 кв.м, яка надана рішенням міської ради від 21.04.2011 №5/36, (кадастровий номер 4810136900:06:024:0010), залишивши її в землях громадської забудови (за функціональним призначенням - в землях комерційного використання), для подальшого обслуговування торговельного кіоску по АДРЕСА_2 (п. 23 вказаного рішення).
27.05.2014 між Миколаївською міською радою (орендодавець) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (орендар) укладено договір оренди землі №10347 від 27.05.2014, відповідно до умов п. 1.1. якого Миколаївська міська рада на підставі рішення від 25.04.2014 №39/58 продовжує ФОП ОСОБА_1 оренду земельної ділянки для обслуговування тимчасово розміщеного торговельного кіоску поблизу житлового будинку № 70 по АДРЕСА_2, без права оформлення свідоцтва про право власності на нерухоме майно /Ленінський район/.
Договір зареєстровано у Миколаївській міській раді, про що у книзі реєстрації договорів оренди землі вчинено запис від 27.05.2014 за №10347.
Згідно з п. 2.1. договору в оренду передається земельна ділянка площею 49 /сорок дев`ять/ кв.м (за функціональним призначенням - землі комерційного використання), без права передачі її в суборенду (кадастровий №4810136900:06:024:0010).
Пунктом 2.2. договору передбачено, що на земельній ділянці знаходиться торговельний кіоск.
Відповідно до п. 3.1. договору договір діє до 25.10.2014. Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний письмово повідомити про це орендодавця за три місяці до спливу строку договору оренди землі.
Згідно з п. 5.1. договору земельна ділянка передається в оренду для обслуговування торговельного кіоску.
Відповідно до п.п. а) п. 9.4. договору орендар зобов`язаний: виконувати зобов`язання щодо об`єкта оренди.
Пунктом 12.3. договору визначено, що дія договору припиняється у разі;
- закінчення строку, на який його було укладено;
- придбання орендарем земельної ділянки у власність;
- викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом.
Договір припиняється також в інших випадках, передбачених законом
Договір підписано сторонами та скріплено печатками сторін.
До договору № 10347 сторонами підписано акт приймання-передачі земельної ділянки від 27.05.2014.
Договір з додатками підписано сторонами та скріплено печатками сторін.
28.10.2014 між Миколаївською міською радою та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 був підписаний договір про зміни № 256-14 до договору оренди землі, який зареєстровано в книзі записів договорів оренди землі Миколаївської міської ради 27.05.2014 за № 10347, відповідно до умов якого сторони погодили, зокрема, таке:
- пункт 1.1 договору доповнити наступним: «Миколаївська міська рада на підставі рішення від 16.09.2014 № 43/38 продовжує ФОП ОСОБА_1 оренду земельної ділянки (кадастровий № 4810136900:06:024:0010) для подальшого обслуговування тимчасово розміщеного торгівельного кіоску поблизу житлового будинку № 70 по АДРЕСА_2 /Ленінський район/» (п. 1.1. договору про зміни);
- пункт 3.1 договору доповнити наступним: «Договір діє до 25.10.2017. Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний письмово повідомити про це орендодавця за 6 (шість) місяців до спливу строку договору оренди землі. Підставою для продовження строку дії договору (поновлення договору) буде відповідне рішення орендодавця» (п. 1.3. договору про зміни);
- пункт 5.2 договору викласти в такій редакції: « 5.2. Цільове призначення земельної ділянки: В.03.07» (п. 1.5. договору про зміни);
- пункт 7.1 договору викласти в такій редакції: « 7.1. У разі закінчення терміну оренди, припинення або розірвання договору оренди. орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку вільну від споруд за актом приймання-передачі. Орендодавець у разі погіршення корисних властивостей орендованої земельної ділянки, пов`язаних із зміною її стану, має право на відшкодування збитків у розмірі, визначеному сторонами. Якщо сторонами не досягнуто згоди про розмір відшкодування збитків, спори розв`язуються у судовому порядку» (п. 1.6. договору про зміни).
Договір про зміни підписано сторонами та скріплено печатками сторін.
Як вбачається з відомостей з Державного реєстру речових прав (інформаційні довідки №359373250 від 21.12.2023; №439577207 від 14.08.2025) 18.12.2014 було зареєстровано право оренди земельної ділянки з кадастровим номером 4810136900:06:024:0010 (номер запису про інше речове право 8146896), ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 49 кв.м. (за функціональним призначенням - землі комерційного використання).
Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав (інформаційна довідка 409523689 від 24.01.2025) право власності на нежитлове приміщення магазину продовольчих товарів (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2522658248060) площею 27,9 кв.м, що розташований за адресою Миколаївська область, м. Миколаїв, АДРЕСА_4/1 та на земельній ділянці з кадастровим номером 4810136900:06:024:0010 (реєстраційний номер 505888748101) зареєстровано за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 25.11.2021 (номер відомостей про речове право 45415754). Для державної реєстрації подано: технічний паспорт, серія та номер б/н, виданий 03.07.2021, видавник: Виробничо-комерційне приватне підприємство «Делен», відомості з ДЗК, серія та номер: 52033513, виданий 25.11.2021, видавник: Державний земельний кадастр.
Відповідно до інформації Управління земельних ресурсів №50280/11.02-03/23 від 19.12.2023 останнє просило вжити заходів реагування, що спрямовані на захист інтересів держави, оскільки гр. ОСОБА_1 оформлено право власності на нежитлове приміщення, магазин продовольчих товарів за адресою АДРЕСА_2 , що є порушенням умов договору від 27.05.2014 №10347, діяв до 25.10.2017, у зв`язку з тим, що рішенням Миколаївської міської ради від 25.04.2014 №39/58 гр. ОСОБА_1 було надано в оренду земельну ділянку (кадастровий №4810136900:06:024:0010) для обслуговування тимчасово розміщеного торговельного кіоску поблизу житлового будинку № 70 по АДРЕСА_2, без права оформлення свідоцтва про право власності на нерухоме майно. 
Так, відповідно до акту обстеження від 01.12.2023, за результатом обстеження було встановлено, що на земельній ділянці з кадастровим номером 4810136900:06:024:0010 знаходиться споруда.
Відповідно до інформації Управління державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради №51869/22.01-15/23-2 від 26.12.2023, серед справ, переданих управлінням ДАБІ у Миколаївській області до управління, відповідно до отриманих повноважень, повідомлення, декларація або дозвіл про початок виконання підготовчих або будівельних робіт, декларація про готовність до експлуатації об`єкта, за адресою АДРЕСА_2 відсутні; станом на 26.12.2023 повідомлення на початок виконання будівельних робіт, та/або заява на виконання будівельних робіт, декларація про готовність до експлуатації об`єкта за вказаною адресою до управління не надходило.
Відповідно до інформації Департаменту архітектури та містобудування Миколаївської міської ради №221/12.01-24/24-2 від 03.01.2024, містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий номер земельної ділянки 4810136900:06:024:0010) департаментом архітектури та містобудування Миколаївської міської ради не надавалось; рішення виконавчого комітету міської ради про надання адреси магазину продовольчих товарів по АДРЕСА_5/1, не приймалося, звернень не надходило.
Відповідно до інформації Комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» №99 від 18.01.2024, згідно з архівними даними, технічна інвентаризація за адресою АДРЕСА_2 фахівцями підприємства не проводилася, матеріали технічної інвентаризації інших суб`єктів господарювання до архіву підприємства не надавалися.
Відповідно до інформації Виконавчого комітету Миколаївської міської ради №57833/02.06.02.02-04/25-2 від 13.10.2025 управлінням архітектури департаменту архітектури та містобудування Миколаївської міської ради відповідний паспорт прив`язки тимчасової споруди департаментом не оформлювався. До вказаного листа додано проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ПП ОСОБА_1 для обслуговування торгового кіоску по АДРЕСА_5 ріг АДРЕСА_9 в Ленінському районі м. Миколаєва.
Також відповідачем на підтвердження своєї правової позиції подано до суду:
- проект торгівельного павільйону по АДРЕСА_2 в м. Миколаєві від 2013, з якого вбачається, що стіни споруди металевий емальований фасадний профіль, заповнення отворів металопластикові вироби, колір покриття білий, навіс металевий емальований фасадний профіль, підлога: керамічна плитка, керамзитобетон, монолітна з.б. плита, ущільнений грунт; 
- заява ОСОБА_1 від 17.01.2017 щодо погодження відведення земельної ділянки з метою викупу під розміщення магазину продовольчих товарів;
- відповідь Управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради №17-189(02) від 16.02.2017, щодо розгляду звернення з викупу землі, яким повідомлено, що можливість викупу земельної ділянки поблизу житлового будинку №70 по АДРЕСА_2 в Інгульському районі м. Миколаєва;
- заява ФОП ОСОБА_1 від 24.04.2020 щодо продовження строку оренди земельної ділянки з кадастровим номером 4810136900:06:024:0010 з доказами направлення;
- опис документів, що надано до ЦНАП ПП ОСОБА_1 разом з заявою про поновлення договору оренди земельної ділянки від 02.05.2020;
- довідка №110 від 03.07.2021 видана Виробничо-комерційним приватним підприємством «Делен» щодо показників на нежитлове приміщення «Магазин продовольчих товарів»;
- лист Виконавчого комітету Миколаївської міської ради №2408/02.02.01-40/14/21 від 13.04.2021 про розгляд звернення ОСОБА_1.;
- звернення ФОП ОСОБА_1 від 20.04.2021 щодо стану розгляду її заяви;
- технічний паспорт на нежитлове приміщення «Магазин продовольчих товарів» (інвентаризаційна справа №110), що розташований за адресою АДРЕСА_4/1, м. Миколаїв, Інгульський район, Миколаївська область;
- податкові декларації з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) за 2023 рік, 2024 рік, за 2025 рік;
- платіжні інструкції №0.0.3391905928.1 від 02.01.2024 на суму 455,00 грн., №0.0.3447099767.1 від 01.02.2024 на суму 455,00 грн., №0.0.3505276257.1 від 02.03.2024 на суму 478,20 грн., №0.0.3563919798.1 від 02.04.2024 на суму 478,20 грн., №0.0.3625215091.1 від 04.05.2024 на суму 478,20 грн., №0.0.3678734274.1 від 01.06.2024 на суму 478,20 грн., №0.0.3746787496.1 від 07.07.2024 на суму 478,20 грн., №0.0.3797030644.1 від 01.08.2024 на суму 478,20 грн., №0.0.3857168749.1 від 01.09.2024 на суму 478,20 грн., №0.0.3917032989.1 від 01.10.2024 на суму 478,20 грн., №0.0.3983442878.1 від 03.11.2024 на суму 478,20 грн., №0.0.4040753061.1 від 01.12.2024 на суму 478,20 грн., №0.0.410439768.1 від 0.01.2025 на суму 478,20 грн., №0.0.4224303380.1 від 02.03.2025 на суму 535,59 грн., №0.0.4278153245.1 від 28.03.2025 на суму 535,59 грн., з яких вбачається, що за період січня 2024 по березень 2025 відповідачем сплачувалась грошові кошти у розмірі 7241,38 грн. у якості орендної плати, що підтверджується наявними у матеріалах справи;
- довідку Головного управління ДПС у Миколаївській області №9287/6/14-29-13-03-04 від 01.04.2025, з якої вбачається, що за даними Інформаційно-комунікаційної системи ГУ ДПС у Миколаївській області по ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_1 , заборгованість зі сплати орендної плати з фізичних осіб (код платежу 18010900) станом на 01.04.2025 відсутня.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Відповідно до абз. 1, 4 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.
Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно до ч. 4 ст. 373 ЦК України власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.
Відповідно до ч. 1 ст. 169, ст. 172 ЦК України територіальні громади діють у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. Територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Відповідно до ст. 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.
Відповідно до п. "б" ч. 1 ст. 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.
Відповідно до ч. 1 ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю.
Відповідно до п. "а" ч. 2 ст. 83 ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.
Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.
Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.
Відповідно до ч. 8 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.
Відповідно до ст. 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 116, ч. 2 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Відповідно до ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Відповідно до ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".
Згідно із ч. 2, п. "д" ч. 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом застосування передбачених законом способів.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Частиною 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Відповідно до ст. 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України "Про оренду землі" (тут і далі - в редакції від 04.06.2017) строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років.
Відповідно до ст. 31 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі припиняється в разі, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено.
Відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону України "Про оренду землі" у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця. 
Судом також встановлено, що рішенням Господарського суду Миколаївської області від 02.09.2025 у справі №915/389/25, яке набрало законної сили 07.10.2025, позов Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 задоволено, визнано відсутнім право оренди на земельну ділянку площею 49 кв.м, кадастровий номер 4810136900:06:024:0010 зареєстроване за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 505888748101). 
Зокрема, у вказаному рішенні суду встановлено, що Миколаївською міською радою після 2017 року не приймалося у встановлений законом спосіб рішення про продовження ФОП ОСОБА_1 оренди земельної ділянки (кадастровий № 4810136900:06:024:0010) для подальшого обслуговування тимчасово розміщеного торгівельного кіоску поблизу житлового будинку № 70 по АДРЕСА_2, тому державна реєстрація права оренди за відповідачем є протиправною. Крім того, право оренди земельної ділянки на підставі договору оренди землі № 10347 від 27.05.2014 вже припинилося у зв`язку з закінченням строку дії договору ще до внесення відповідних змін до відомостей про інше речове право (право оренди). З урахуванням наведеного судом відхилені доводи відповідача про продовження користування земельною ділянкою, використання її за цільовим призначенням та відсутність заборгованості зі сплати орендної плати.
Згідно з ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Обставинами справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, є юридичні факти, що призвели до виникнення спірного правовідношення, настання відповідальності або інших наслідків, тобто такі факти, з якими норми матеріального права пов`язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків суб`єктів спірного матеріального правовідношення.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
У постанові Верховного Суду від 08.08.2019 у справі № 922/2013/18 викладено правовий висновок, відповідно до якого звільнення від доказування, навіть у разі наявності преюдиційних обставин, встановлених у рішенні суду, не може мати абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Господарські суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях у інших господарських справах. Для спростування преюдиційних обставин, передбачених статтею 75 ГПК України, учасник господарського процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами встановленими ГПК України. Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу. Отже, господарський суд під час розгляду конкретної справи на підставі встановлених ним обставин (у тому числі з урахуванням преюдиційних обставин) повинен самостійно оцінювати обставини (факти), які є предметом судового розгляду та ухвалити рішення з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм.
Таким чином, з огляду на встановлення рішенням Господарського суду Миколаївської області від 02.09.2025 у справі №915/389/25 відсутності у відповідача права оренди на земельну ділянку площею 49 кв.м, кадастровий номер 4810136900:06:024:0010, зареєстроване за ОСОБА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 505888748101), відповідно суд доходить висновку про відсутність підстав для користування відповідачем спірною земельною ділянкою.
Так, оскільки договір оренди землі не поновлено, у зв`язку з чим він припинив свою дію, отже, відповідно до статті 34 Закону України "Про оренду землі" та умов договору оренди в орендаря виник обов`язок повернути земельну ділянку, а у зв`язку із його тривалим невиконанням наявні підстави для повернення орендарем земельної ділянки орендодавцю за актом приймання-передачі в примусовому порядку (постанова ВП ВС від 15.10.2019 у справі № 903/129/18).
Вимога позивача про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом звільнення її від будівель і споруд, які розташовані на цій земельній ділянці, відповідає змісту статті 152 Земельного кодексу України та умовам договору оренди, а також означає приведення орендарем земельної ділянки у стан, придатний для її подальшого використання за цільовим призначенням (постанова КГС ВС від 10.01.2024 у справі № 489/742/20).
З урахуванням викладеного, а також висновку про припинення дії договору оренди земельної ділянки, суд дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача повернути територіальній громаді м. Миколаєва спірну земельну ділянку з приведенням її у придатний для подальшого використання стан, що можливо досягти шляхом звільнення її від будівель та споруд. Оскільки вказані споруди знаходяться на земельній ділянці комунальної форми власності з порушенням вимог земельного законодавства, позовні вимоги про повернення земельної ділянки є законними та обґрунтованими. Адже власник земельної ділянки повинен безперешкодно користуватись своїм майном задля повного, ефективного та своєчасного захисту своїх порушених прав (постанова КГС ВС від 10.01.2024 у справі № 489/742/20; постанова ВП ВС від 02.11.2022 у справі № 922/3166/20).
Частиною 2 статті 152 Земельного кодексу України унормовано, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (п. "б" ч. 3 статті 152 Земельного кодексу України).
Згідно зі ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ст. 212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.
Для особи, яка самочинно забудувала земельну ділянку, Цивільний кодекс України передбачає настання таких негативних наслідків майнового характеру: а) знесення збудованого об`єкта; б) визнання за власником (користувачем) земельної ділянки права власності на збудований об`єкт; в) проведення перебудови; ґ) відшкодування витрат, пов`язаних з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.
Так, відповідно до положень статті 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 Цивільного кодексу України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним (постанови Верховного Суду від 18.02.2019 у справі № 308/5988/17-ц, від 20.03.2019 у справі № 202/3520/16-ц.
Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц, від 14.09.2021 у справі № 359/5719/17, від 12.04.2023 у справі № 511/2303/19 та постанова Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 263/18985/19.
Частинами 3-5 статті 376 ЦК України, встановлено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18 (провадження №12-204гс19, пункт 63), від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16.02.2021 у справі №910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).
Предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Отже, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.
Негаторний позов подається у випадках, коли власник або титульний володілець (у тому числі орендар) має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є його спрямованість на захист права від порушень, не пов`язаних з позбавленням володіння майном, а саме у разі протиправного вчинення іншою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову (постанова Верховного Суду від 14.06.2021 у справі №925/188/18).
Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпоряджанні власністю (негаторний позов) (постанова Верховного Суду від 24.02.2020 у справі №458/1046/15-ц).
Власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні своєю власністю, зокрема земельною ділянкою, шляхом відновлення її до попереднього стану, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 24.02.2020 року у справі № 458/1046/15, висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, від 23.06.2020 у справі №680/214/16-ц.
Так, відносини у сфері розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності в населених пунктах регулюються низкою законів та підзаконних нормативно-правових актів. Зокрема, відповідно до п. 42, 44 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування" від 21.05.1997 № 280/97-ВР (далі - Закон №280/97) до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад належить затвердження в установленому порядку місцевих містобудівних програм, генеральних планів забудови відповідних населених пунктів, іншої містобудівної документації та встановлення відповідно до законодавства правил з питань благоустрою території населеного пункту, забезпечення в ньому чистоти і порядку, торгівлі на ринках, додержання тиші в громадських місцях, за порушення яких передбачено адміністративну відповідальність.
Відповідно до пункту 7 статті 30 Закону №280/97 до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать організація благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян.
Закон України "Про регулювання містобудівної діяльності" від 17.02.2011 № 3038-VI зі змінами та доповненнями (далі - Закон №3038) встановлює правові та організаційні основи містобудівної діяльності та спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів. Ст. 28 Закону №3038 визначає, що тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення.
Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до Закону України "Про благоустрій населених пунктів".
Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.
Відповідний Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності затверджено Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 року № 244, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.11.2011 року за № 1330/20068.
Відповідно до п. 1.4 вказаного Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження паспорт прив`язки тимчасової споруди - це комплект документів, у яких визначено місце встановлення тимчасової споруди та благоустрій прилеглої території на топографо-геодезичній основі М 1:500, інженерне забезпечення, зовнішній архітектурний вигляд тимчасової споруди та напрям підприємницької діяльності.
Відповідно до п. 1.3 вказаного Порядку тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - це одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.
Відповідно до п. 2.1, п. 2.20 цього Порядку паспорт прив`язки тимчасової споруди є підставою для розміщення тимчасової споруди. Встановлення тимчасової споруди здійснюється відповідно до паспорта прив`язки тимчасової споруди.
В п. 2.29 Порядку визначено, що у разі закінчення строку дії, анулювання паспорта прив`язки ТС, самовільного встановлення ТС така ТС підлягає демонтажу. Розміщення ТС самовільно забороняється (п. 2.30).
Законом України "Про благоустрій населених пунктів" від 6 вересня 2005 року №2807-IV (далі - Закон №2807), який визначає правові, економічні, екологічні, соціальні та організаційні засади благоустрою населених пунктів і спрямований на створення умов, сприятливих для життєдіяльності людини, визначає, що саме до повноважень сільських, селищних і міських рад у сфері благоустрою населених пунктів (стаття 10 Закону №2807) належить: 1) затвердження місцевих програм та заходів з благоустрою населених пунктів; 2) затвердження правил благоустрою територій населених пунктів; 3) створення в разі необхідності органів і служб для забезпечення здійснення спільно з іншими суб`єктами комунальної власності благоустрою населених пунктів, визначення повноважень цих органів (служб); 4) визначення на конкурсних засадах підприємств, установ та організацій (балансоутримувачів), відповідальних за утримання об`єктів благоустрою; затвердження місцевих планів управління відходами. До повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить: забезпечення виконання місцевих програм та здійснення заходів з благоустрою населених пунктів; організація забезпечення на території населеного пункту чистоти і порядку, дотримання тиші в громадських місцях; здійснення самоврядного контролю за станом благоустрою та утриманням територій населених пунктів, інженерних споруд та об`єктів, підприємств, установ та організацій, майданчиків для паркування транспортних засобів (у тому числі щодо оплати послуг з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів), озелененням таких територій, охороною зелених насаджень, водних об`єктів тощо; видача дозволу на порушення об`єктів благоустрою у випадках та порядку, передбачених цим Законом.
В ст. 15 вказаного Закону України №2807 визначено, що власник тимчасової споруди торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення, розташованої на території об`єкта благоустрою державної та комунальної власності, зобов`язаний забезпечити належне утримання прилеглої до тимчасової споруди території або може брати пайову участь в утриманні цього об`єкта благоустрою на умовах договору, укладеного із підприємством або балансоутримувачем.
За положеннями ст. 16 Закону України №2807 на об`єктах благоустрою забороняється виконувати роботи без дозволу в разі, якщо обов`язковість його отримання передбачена законом; складувати будівельні матеріали, конструкції, обладнання за межами будівельних майданчиків, самовільно встановлювати об`єкти зовнішньої реклами, торговельні лотки, павільйони, кіоски тощо.
Оцінюючи наведені обставини суд враховує, що тимчасові споруди для здійснення підприємницької діяльності в місті в розумінні законодавства про благоустрій населених пунктів (Закон №2807) є елементами (у формі малих архітектурних форм) об`єкту благоустрою, на якому вони розміщені. Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до цього закону (Закон №2807) за рішенням власника об`єкта благоустрою з дотриманням вимог законодавства, норм і правил.
Відповідні вимоги законодавства, норми та правила законодавець встановив, серед іншого, в нормативно-правових актах в сфері містобудівної діяльності (стаття 28 Закону №3038, норми Порядку №244), котрі спрямовані на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів, а також в локальних правових актах (Положення №6107). Перелічені норми законодавства основною, обов`язковою та безальтернативною передумовою для розміщення суб`єктом господарювання тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності визначають необхідність отримання ним паспорта прив`язки ТС.
Отримання паспорта прив`язки ТС передбачає вчинення суб`єктом господарювання, що бажає розмістити тимчасову споруду для провадження підприємницької діяльності, низки дій та отримання позитивних висновків/рішень відповідних суб`єктів владних повноважень в межах визначеної Порядком №244 процедури, а саме:
1) звернення суб`єкта господарювання до відповідного виконавчого органу сільської, селищної, міської ради або районної державної адміністрації із заявою про можливість розміщення ТС в бажаному місці;
2) перевірка органом з питань містобудування та архітектури сільської, селищної, міської ради, районної державної адміністрації сформованого суб`єктом господарювання комплекту документів на предмет відповідності намірів щодо місця розташування ТС містобудівній документації, будівельним нормам, що завершується повідомленням замовника: про відповідність його намірів містобудівній документації, будівельним нормам; про аргументовану відмову щодо реалізації намірів розміщення ТС;
3) у випадку отримання позитивного висновку про відповідність намірів щодо місця розташування ТС містобудівній документації, будівельним нормам замовник для оформлення паспорта прив`язки ТС звертається до органу з питань містобудування та архітектури із додатковою заявою щодо оформлення паспорта прив`язки ТС, до якої додає: схему розміщення ТС (додаток 1); ескізи фасадів ТС у кольорі М 1: 50 (для стаціонарних ТС), які виготовляє суб`єкт господарювання, який має у своєму складі архітектора, що має кваліфікаційний сертифікат, або архітектор, який має відповідний кваліфікаційний сертифікат (додаток 1); технічні умови щодо інженерного забезпечення (за наявності), отримані замовником у балансоутримувача відповідних інженерних мереж. Зазначені документи замовником отримуються самостійно;
4) за умови дотримання замовником вимог Порядку №244 йому надається паспорт прив`язки ТС, що підписується керівником (заступником керівника) відповідного органу з питань містобудування та архітектури сільської, селищної, міської ради, районної державної адміністрації та реєструється в журналі реєстрації паспортів прив`язки або електронному журналі органом, який його видав, з подальшим внесенням інформації про ТС до містобудівного кадастру. Строк дії паспорта прив`язки ТС визначається органом з питань містобудування та архітектури відповідної ради або районної державної адміністрації з урахуванням строків реалізації положень містобудівної документації на місцевому рівні.
Наразі вказаний Порядок №244 забороняє самовільне встановлення тимчасових споруд; визначає тимчасову споруду, встановлену без отримання суб`єктом господарювання паспорта прив`язки ТС як таку, що встановлена самовільно; передбачає юридичні наслідки самовільного встановлення тимчасової споруди - така підлягає демонтажу. При цьому вказаним Порядком не встановлено, що паспорт прив`язки надається та діє тільки за умови укладення договору на користування земельної ділянки, у т.ч. на умовах сервітуту. 
В свою чергу, зважаючи на предмет та підстави заявленого Миколаївською мяською радою позову, визначальним у спорі є з`ясування правового статусу спірного об`єкту - торговельного кіоску, а саме чи є він тимчасовою спорудою чи капітальною будівлею, від цього залежить також порядок реалізації повноважень міської ради щодо їх демонтажу. 
Так, сторонами не заперечується, що рішенням Миколаївської міської ради від 25.04.2014 №39/58 надано земельну ділянку площею 49 кв.м в оренду відповідачу для подальшого обслуговування торговельного кіоску по АДРЕСА_2.
Договором №10347 від 27.05.2014 передбачено, що земельна ділянка передається в оренду для обслуговування тимчасово розміщеного торговельного кіоску поблизу житлового будинку № 70 по АДРЕСА_2, без права оформлення свідоцтва про право власності на нерухоме майно /Ленінський район/ (п.п. 1.1, 2.2, 5.1 договору).
Сторонами у договорі погоджено, що у разі закінчення терміну оренди, припинення або розірвання договору оренди. Орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку вільну від споруд за актом приймання-передачі (п. 7.1. договору).
Відтак, відповідач, укладаючи договір оренди земельної ділянки достеменно усвідомлювала, що земельна ділянка надавалася їй у користування для обслуговування торговельного кіоску.
Натомість жодних заперечень стосовно умов договору оренди щодо тимчасового розміщення торговельного кіоску та зазначення в договорі про наявність на земельній ділянці будь-яких споруд та будівель - відповідач не висловлювала і погодилася з умовами договору повністю.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, повідомлення, декларація або дозвіл про початок виконання підготовчих або будівельних робіт, декларація про готовність до експлуатації об`єкта, за адресою АДРЕСА_2 відсутні; містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий номер земельної ділянки 4810136900:06:024:0010) департаментом архітектури та містобудування Миколаївської міської ради не видавались; рішення виконавчого комітету міської ради про надання адреси магазину продовольчих товарів по АДРЕСА_5/1, не приймалося, звернень не надходило; паспорт прив`язки тимчасової споруди департаментом архітектури та містобудування Миколаївської міської ради не оформлювався.
Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав (інформаційна довідка 409523689 від 24.01.2025) право власності на нежитлове приміщення магазину продовольчих товарів (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2522658248060) площею 27,9 кв.м, що розташований за адресою Миколаївська область, м. Миколаїв, АДРЕСА_4/1 та на земельній ділянці з кадастровим номером 4810136900:06:024:0010 (реєстраційний номер 505888748101) зареєстровано за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 25.11.2021 (номер відомостей про речове право 45415754). Для державної реєстрації подано: технічний паспорт, серія та номер б/н, виданий 03.07.2021, видавник: Виробничо-комерційне приватне підприємство «Делен», відомості з ДЗК, серія та номер: 52033513, виданий 25.11.2021, видавник: Державний земельний кадастр.
Відтак, матеріалами справи підтверджено, що реєстрація права власності на спірну будівлю була проведена з порушенням вимог чинного законодавства, а саме за відсутності документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; за відсутності документа, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; без направлення відповідного запиту до органу, який проводив оформлення та/або реєстрацію прав про надання інформації, необхідної для державної реєстрації прав, що виникли до 01.01.2013.
Таким чином, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено реєстрацію права власності ОСОБА_1 на нерухоме майно - нежитлове приміщення магазину продовольчих товарів площею 27,9 кв.м, що розташований за адресою Миколаївська область, м. Миколаїв, АДРЕСА_4/1 та на земельній ділянці з кадастровим номером 4810136900:06:024:0010 (реєстраційний номер 505888748101), без належного правовстановлюючого документа.
Згідно з частинами 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Частинами 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі N 904/1017/20).
За змістом частин 1, 2 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно зі статтею 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Слід зазначити, що із внесенням 17.10.2019 р. змін до Господарського процесуального кодексу України його статтю 79 Господарського процесуального кодексу України викладено у новій редакції, чим фактично впроваджено в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".
Зазначений стандарт підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Так, тлумачення змісту статті 79 Господарського процесуального кодексу України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі N 129/1033/13-ц, провадження N 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі N 904/2104/19, провадження N 12-57гс21). Подібний висновок викладений також у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі N 910/14//17, від 23.10.2019 у справі N 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі N 902/761/18, від 04.12.2019 у справі N 917/2101/17, від 04.02.2021 у справі N 910/11534/18, від 07.07.2021 у справі N 916/2620/20.
Отже, покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Застосовуючи концепцію вірогідності доказів, суд зауважує, що наявні в матеріалах справи докази (виготовлення технічного паспорту на спірний об`єкт нерухомості, внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно) з більшою вірогідністю підтверджують факт того, що спірна у справі будівля є саме нерухомим майном. Відповідачем не подано до суду доказів віднесення спірної споруди саме до групи тимчасових споруд.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за нею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, хоча безпосередньо і не закріплений у такому вигляді в законі, знаходить вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (див. постанови від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16 (пункт 8.5), від 03.04.2019 у справі № 921/158/18 (пункт 51), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 37-38), від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 (пункт 54), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (пункт 34)).
Згідно з вказаним принципом особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42), від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 (пункт 54), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (пункт 34)).
Крім того, не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (пункти 92-94), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (пункт 35)).
Визнання права власності в порядку частини третьої або п`ятої статті 376 ЦК України призводить до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна - або особі, яка здійснила самочинне будівництво, надається земельна ділянка у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно як обов`язкова умова для визнання права власності на таке майно (частина третя статті 376 ЦК України); або право власності на самочинно збудоване нерухоме майно визнається за особою - власником земельної ділянки (частина п`ята статті 376 ЦК України).
Відповідно до ст. 14 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності.
Згідно з п. 7 ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України.
Відповідно до ст. 143 Конституції України територіальні громади безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є у комунальній власності.
Відповідно до ст. 317, 319 ЦК України саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Статтями 328, 329 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно ст. 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.
Спірна земельна ділянка, на якій розташований належний відповідачу об`єкт, є комунальною власністю територіальної громади міста, від імені якої правомочності власника виконує міська рада.
Як було зазначено вище, між Миколаївською міською радою (орендодавець) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (орендар) укладено договір оренди землі №10347 від 27.05.2014, який зареєстровано 27.05.2014 за №10347, у урахуванням змін внесених договором про зміни №256-14 від 28.10.2014, зі строком дії до 25.10.2017 року. Разом з цим, як було встановлено судом, відповідач звертався до позивача з проханнями щодо погодження відведення земельної ділянки з метою викупу під розміщення магазину продовольчих товарів від 17.01.2017 та щодо продовження строку оренди земельної ділянки від 24.04.2020 р., тобто з пропуском строку, що визначений в п. 2.1. вказаного договору. Відтак, відповідно до умов п. 7.1. договору після завершення дії договору відповідач був зобов`язаний повернути вказану земельну ділянку позивачу в попередньому стані.
Отже, з огляду на закінчення терміну дії договору від 27.05.2014 у відповідача були відсутні належні правові підстави для використання спірної земельної ділянки та розміщення на ній будь-яких споруд після завершення строку дії договору оренди землі - 25.10.2017.
За такого суд дійшов висновку, що спірний об`єкт нерухомого майна є самочинним будівництвом, оскільки його реєстрація відбулася без дотримання порядку, що передбачений ст. 376 ЦК України. 
Відтак, використання відповідачем спірної земельної ділянки без достатніх на те правових підстав, зокрема розміщення на ній вказаної нежитлової будівлі, порушує права Миколаївської міської ради на користування та розпорядження земельною ділянкою, на якій побудовано спірний об`єкт нерухомості.
Згідно з положеннями ст.15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою ст. 16 Цивільного кодексу України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст.16 Цивільного кодексу України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес, яке у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Зазначені висновки висвітлені в абзаці 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року № 3-рп/2003.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. До господарського суду вправі звернутись кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, тобто має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту.
У відповідності до ч.1, 2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
В контексті зазначеної норми, звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту.
Заінтересованість повинна мати об`єктивну основу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому.
Статтею 5 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері господарсько-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Під захистом прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права.
З аналізу вищезазначених норм, вбачається, що під час розгляду справи позивач повинен довести, а суд встановити факти або обставини, які б свідчили про порушення індивідуально виражених прав чи інтересів позивача.
Інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу.
Суд вправі застосовувати способи захисту цивільних прав, які випливають із характеру правопорушень, визначених спеціальними нормами права, а також повинен ураховувати критерії ефективності таких засобів захисту та вимоги частин 2-5 статті 13 ЦК України щодо недопущення зловживання свободою при здійсненні цивільних прав особою.
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, суд виходить із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити реальне поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (див. постанови від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17).
Крім того, Велика Палата Верховного Суду звертала також увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17).
У певних випадках спосіб захисту імперативно "прив`язаний" до певного складу правопорушення. У таких випадках можна стверджувати, що спосіб захисту визначений законом (встановлений законом), тобто термін "встановлений законом" означає не просто те, що він названий в законі (наприклад, є в переліку статті 16 ЦК України, статті 20 Господарського кодексу України), а те, що спосіб захисту за його змістом кореспондує конкретному правопорушенню. У цих випадках положення частини першої статті 5 ГПК України вимагає, щоб суд застосував саме такий спосіб захисту.
Велика Палата Верховного Суду у вже згаданій постанові від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22 виснувала, що можливі способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, прямо визначені статтею 376 ЦК України, яка регулює правовий режим самочинно побудованого майна. Тобто, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно. У випадку задоволення однієї із зазначених вище вимог юридична доля самочинно побудованого майна (спірного об`єкта нерухомості) буде вирішена у встановленому законом порядку. Разом із цим буде відновлено стан єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.
При цьому, якщо право власності на об`єкт самочинного будівництва зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у разі задоволення позовної вимоги про знесення об`єкта самочинного будівництва суд у мотивувальній частині рішення повинен надати належну оцінку законності такої державної реєстрації.
Якщо суд дійде висновку про незаконність державної реєстрації права власності на об`єкт самочинного будівництва, таке судове рішення є підставою для закриття розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи з огляду на положення пункту 5 частини першої статті 14 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються в разі набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовується рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ).
Звідси коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна (п. 67-69 постанови ВС від 12.02.2025 у справі №916/960/22).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності (див., зокрема, пункт 123 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)).
Здійснення самочинного будівництва порушує права власника земельної ділянки, у тому числі у разі відсутності державної реєстрації права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за відповідною особою. Факт самочинного будівництва змушує власника земельної ділянки діяти з урахуванням того, що на відповідній земельній ділянці наявні певні об`єкти нерухомості - що обмежує можливості як користування, так і розпорядження земельною ділянкою.
Отже, самочинно побудоване нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване за жодною особою, все одно обмежує власника відповідної земельної ділянки в користуванні та розпорядженні такою земельною ділянкою.
Як вказано в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 №916/1174/22 (провадження № 12-39гс23), у певних випадках спосіб захисту імперативно "прив`язаний" до певного складу правопорушення. У таких випадках можна стверджувати, що спосіб захисту визначений законом (встановлений законом), тобто термін "встановлений законом" означає не просто те, що він названий в законі (наприклад, є в переліку статті 16 ЦК України, статті 20 Господарського кодексу України), а те, що спосіб захисту за його змістом кореспондує конкретному правопорушенню. У цих випадках положення частини першої статті 5 ГПК України вимагає, щоб суд застосував саме такий спосіб захисту. Можливі способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, прямо визначені статтею 376 ЦК України, яка регулює правовий режим самочинно побудованого майна. При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. 
Права власника земельної ділянки порушуються в результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно. Державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим статтею 376 ЦК України порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки в реалізації свого права власності додаткові юридичні обмеження (п. 90-92 постанови ВП ВС) .
За обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна. Отже, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно.
Оскільки положення статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за особою - власником земельної ділянки у будь-який інший спосіб, окрім визначеного цією статтею (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за власником земельної ділянки), також не змінює правовий режим самочинного будівництва. За вказаних обставин, особа - власник земельної ділянки не набуває право власності на самочинно побудоване нерухоме майно.
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що спір щодо подальшої юридичної долі самочинно побудованого майна вирішується виключно відповідно до статті 376 ЦК України, тобто за вимогами про знесення такого майна або про визнання права власності на таке майно. У категорії справ, за обставинами яких певна особа неправомірно зареєструвала право власності на самочинно побудоване майно, неналежною є як вимога про скасування рішення (запису) про реєстрацію права власності, так і вимога про припинення права власності.
Згідно з ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша - виражається в першому реченні першого абзацу цієї статті та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном; друга - міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями; третя - міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі "Еаst/West Аllisance Limited" проти України" ("Еаst/West Аllisance Limited" v. Ukreinе, заява № 19336/04), § 166-168).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.
ЄСПЛ у рішенні "Брайловська проти України" (Braylovska v. Ukraine) встановив, що відбулося "позбавлення майна" у розумінні другого речення статті 1 Першого протоколу до Конвенції та зазначив, що, Суд має встановити, чи було оскаржуване позбавлення майна виправданим відповідно до цього положення. Суд наголосив, що для відповідності статті 1 Першого протоколу до Конвенції позбавлення майна має відповідати трьом умовам: воно має здійснюватися "на умовах, передбачених законом", що виключає будь-які свавільні дії національних органів влади, здійснюватись "в інтересах суспільства" та забезпечувати справедливий баланс між правами власника та інтересами суспільства (рішення ЄСПЛ у справі "Вістінш і Перепьолкінс проти Латвії" (Vistins and Perepjolkins v. Latvia)). Перша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції ("на умовах, передбачених законом") полягає у тому, що будь-яке втручання органів влади у мирне володіння майном має бути законним (рішення ЄСПЛ у справі "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy)). Перш за все, це означає відповідність вимогам національного законодавства (рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece)). Вона також посилається на якість відповідного закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (рішення у справі "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy)).
Верховний Суд у постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 203/5591/16 виснував, що право органу місцевого самоврядування, який діє в інтересах територіальної громади звільнити земельну ділянку від самочинно збудованих будівель з огляду на доведену незаконність і безпідставність набуття відповідачем права власності на ці будівлі становить пропорційне втручання у право власності відповідача з дотриманням рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства) та інтересами особи, яка зазнала такого втручання.
За таких обставин, суд встановив, що порушення справедливого балансу інтересів позивача як власника земельної ділянки та відповідача немає, і захід втручання у право володіння відповідача шляхом повернення земельної ділянки у попередній стан, що існував до самочинного будівництва, є пропорційним визначеній меті.
За таких обставин, враховуючи вищенаведені висновки Верховного Суду, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовної вимоги Миколаївської міської ради про повернення земельної ділянки площею 27,9 кв.м, кадастровий номер 4810136900:06:024:0010, у придатному для використання стані, вільну від будівель та споруд, у тому числі нежитлового приміщення - магазину продовольчих товарів загальною площею 27,9 кв.м, за адресою АДРЕСА_6/1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2522658248060).
Натомість вимоги позивача скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 та припинення права власності на нежитлове приміщення - магазин продовольчих товарів (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2522658248060) не підлягають задоволення у зв`язку з неефективністю обраного способу захисту, адже такі вимоги не забезпечують відновлення порушених прав територіальної громади міста м. Миколаїв.
При цьому суд зауважує, що при наданні оцінки всім доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).
Вирішуючи питання щодо доцільності надання правової оцінки іншим доводам сторін, суд виходить з того, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Так, Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії"). 
Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Отже, рішення Європейського суду з прав людини суд застосовує у цій справі як джерело права.
Наразі суд не вбачає необхідності надавати оцінку решті доводам учасників справи, оскільки така оцінка не впливає на вказані вище висновки суду щодо статусу спірного магазину та порушення прав позивача відповідачем через розміщення самочинно збудованої будівлі магазину.
Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Оцінюючи надані докази в сукупності, господарський суд вважає, що позовні вимоги Миколаївської міської ради підлягають частковому задоволенню.
У зв`язку з тим, що спір виник внаслідок неправильних дій відповідача та рішення відбулось частково на користь позивача, у відповідності зі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем при зверненні до суду з даним позовом, покладаються на відповідача пропорційно задоволеним вимогам, що дорівнюють в розмірі 3028,00 грн.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позов Миколаївської міської ради (54001, м. Миколаїв, вул. Адміральська, 20; e-mail: kancel@mkrada.gov.ua; код ЄДРПОУ 26565573) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) про повернення земельної ділянки, скасування державної реєстрації права власності та припинення права власності на нежитлове приміщення задовольнити частково. 
2. Зобов`язати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) повернути Миколаївській міській раді (54001, м. Миколаїв, вул. Адміральська, 20; e-mail: kancel@mkrada.gov.ua; код ЄДРПОУ 26565573) земельну ділянку площею 27,9 кв.м кадастровий номер 4810136900:06:024:0010 у придатному для використання стані, вільну від будівель і споруд, у тому числі, нежитлового приміщення - магазину продовольчих товарів загальною площею 27,9 кв.м по АДРЕСА_8/1, м. Миколаїв (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2522658248060).
3. СТЯГНУТИ з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Миколаївської міської ради, вул. Адміральська, 20, м. Миколаїв, 54001 (код ЄДРПОУ 26565573) через виконавчий комітет Миколаївської міської ради (54001 м. Миколаїв, вул. Адміральська, 20; код ЄДРПОУ 04056612; р/р UA 448201720344230028000027733, банк отримувача ДКСУ м. Київ, ЄДРПОУ 04056612) витрати по сплаті судового збору у розмірі 3028/три тисячі двадцять вісім/ грн. 00 коп.
4. В задоволенні решти частини позовних вимог Миколаївської міської ради відмовити.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 20-денного строку з моменту складання повного судового рішення.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено та підписано 13.02.2026 року, з урахуванням умов воєнного стану та навантаженості, а також перебуванням судді Ільєвої Л.М. у відпустці у період з 18.12.2025 по 24.12.2025 року та з 05.01.2026 по 19.01.2026 року.

Суддя Л.М. Ільєва