Справа № 441/2754/24 Головуючий у 1 інстанції: Яворська Н.І. 
Провадження № 22-ц/811/3467/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 
Провадження № 22-ц/811/3468/25

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
24 лютого 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,
секретаря Гаврилюк Я.Ю.
з участю представника відповідача ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою приватного нотаріуса Львівського районного нотаріального округу Львівської області Богаченко Оксани Іванівни на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 14 серпня 2025 року та на додаткове рішення цього ж суду від 04 вересня 2025 року в складі судді Яворської Н.І. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, приватного нотаріуса Богаченко Оксани Іванівни про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, скасування державної реєстрації,-

встановив:

У листопаді 2024 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3 , Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, приватного нотаріуса Богаченко О.І. про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, скасування державної реєстрації.
Вимоги обгрунтовує тим, що має у власності земельну ділянку на території Мильчицької сілької ради Львівського (Городоцького) району Львівської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0.8000 га, яка складається з двох земельних ділянок, одна площею 0.7581 га з кадастровим номером 4620984900:12:000:0029, а інша площею 0,0419 га кадастровий номер 4620984900:12:000:0171. Вказана земельна ділянка йому належить згідно із Державним актом серії ЯГ 042110 від 28.12.2011.
Його однофамільцю ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , теж належала земельна ділянка із цільовим призначенням для ведення сільськогосподарського виробництва на підставі Державного акту серії ЯГ 042107 від 06.04.2012, розташована на території Мильчицької сільської ради Городоцького району Львівської області, площею 0.8197 га, яка складається з двох земельних ділянок площею 0.7776 га з кадастровим номером 4620984900:12:000:0025 та площею 0,0421 га з кадастровим номером 4620984900:12:000:0167.
Як йому стало відомо, що спадкоємець після смерті ОСОБА_4 – відповідач ОСОБА_5 успадкував земельну ділянку позивача, належну йому як власнику, а не земельну ділянку спадкодавця.
Нотаріус відмовилась виправляти помилку в документах, а саме у свідоцтві про право на спадщину та рішенні державного реєстратора, а Держгеокадастр повідомив, що технічна документація відсутня, отже з метою захисту свого права на земельну ділянку, вимушений звертатись до суду з цим позовом. 
Просив визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.09.2022, видані ОСОБА_3 , приватним нотаріусом Львівського районного нотаріального округу Львівської області Богаченко Оксаною Іванівною, що зареєстровані за реєстровим номером 890 та 893; скасувати рішення від 14.09.2022 державного реєстратора приватного нотаріуса Львівського районного нотаріального округу Львівської області Богаченко О.І. про реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на земельні ділянки кадастровий номер 4620984900:12:000:0029 та кадастровий номер 4620984900:12:000:0171, що на території Городоцької міської ради Львівського району Львівської області; скасувати в Державному земельному кадастрі записи про право власності на ОСОБА_3 на земельні ділянки кадастровий номер 4620984900:12:000:0029 та кадастровий номер 4620984900:12:000:0171, що на території Городоцької міської ради Львівського району Львівської області; зобов`язати приватного нотаріуса Львівського районного нотаріального округу Львівської області Богаченко О.І. повернути державний акт серії ЯГ 042110 від 28.12.2011 на земельну ділянку на території Мильчицької сільської ради Городоцького району Львівської області із цільовим призначенням для ведення сільськогосподарського виробництва площею 0.8000 га яка складається з двох ділянок одна з яких площею 0.7581 га кадастровий номер 4620984900:12:000:0029, а інша площею 0,0419 га кадастровий номер 4620984900:12:000:0171 – ОСОБА_2 .
Оскаржуваним рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 14 серпня 2025 року позов задоволено повністю.
Визнано недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.09.2022, видане ОСОБА_3 , приватним нотаріусом Львівського районного нотаріального округу Львівської області Богаченко Оксаною Іванівною, що зареєстровані за реєстровим номером 890 та 893.
Скасовано рішення від 14.09.2022 державного реєстратора приватного нотаріуса Львівського районного нотаріального округу Львівської області Богаченко О.І. про реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на земельні ділянки кадастровий номер 4620984900:12:000:0029 та кадастровий номер 4620984900:12:000:0171, що на території Городоцької міської ради Львівського району Львівської області.
Скасовано в Державному земельному кадастрі записи про право власності на ОСОБА_3 на земельні ділянки кадастровий номер 4620984900:12:000:0029 та кадастровий номер 4620984900:12:000:0171, що на території Городоцької міської ради Львівського району Львівської області.
Зобов`язано приватного нотаріуса Львівського районного нотаріального округу Львівської області Богаченко О.І. повернути державний акт серії ЯГ 042110 від 28.12.2011 на земельну ділянку на території Мильчицької сільської ради Городоцького району Львівської області із цільовим призначенням для ведення сільськогосподарського виробництва площею 0.8000 га яка складається з двох ділянок, одна з яких площею 0.7581 га кадастровий номер 4620984900:12:000:0029, а інша площею 0,0419 га кадастровий номер 4620984900:12:000:0171 – ОСОБА_2 .
Стягнуто з ОСОБА_3 , Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, приватного нотаріуса Богаченко Оксани Іванівни з кожного по 1615 грн. судового збору на користь позивача ОСОБА_2 .
Оскаржуваним додатковим рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 04 вересня 2025 року клопотання задоволено частково.
Стягнуто з Головного управління Держгеокадастру у Львівській області 1000 грн. (одну тисячу грн.), та з приватного нотаріуса Богаченко Оксани Іванівни 9000 (дев`ять тисяч грн.) на користь позивача ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу.
У задоволенні решти вимог – відмовлено.
Рішення та додаткове рішення суду оскаржила приватний нотаріус Богаченко О.І., вважає такі рішення незаконними, ухваленими з порушенням норм матеріального та процесуального права, на думку апелянта, має місце неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.
Зазначає, що ОСОБА_3 звернувся до неї, як до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька, подавши оригінали правовстановлюючих документів на спірне майно.
Покликається на те, що відповідно до ст. 27 ЗУ «Про нотаріат» нотаріус не несе відповідальності у разі, якщо особа, яка звернулася до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії: подала неправдиву інформацію щодо будь якого питання, пов`язаного із вчиненням нотаріальної дії; подала недійсні та/або підроблені документи; не заявила про відсутність чи наявність осіб, прав чи інтересів яких може стосуватися нотаріальна дія, за вчиненням якої звернулася особа.
В свою чергу, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
Покликаючись на правову позицію, висловлену Верховним Судом у справі № 361/6553/16, зазначає, що у справах про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), яким видано свідоцтво, а не нотаріус, який видав оспорюване свідоцтво про право на спадщину. 
Звертає увагу, що вчиняючи нотаріальні дії нотаріус діє неупереджено та не може двіяти в інтересах жодної із осіб учасників нотаріальної дії, тому нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, відтак не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин.
Таким чином, у нотаріуса відсутня процесуальна заінтересованість в предметі спору та реалізації прийнятого рішення у справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Також, право на звернення до суду з позовом про незаконність нотаріальної дії чи відмови в її вчиненні мають заінтересовані особи, стосовно яких були вчинені нотаріальні дії, або які одержали відмову в їх вчиненні, тобто безпосередньо брали участь у нотаріальному процесі. Особи, які не брали участі у вчиненні нотаріальних дій, але вважають, що їх права порушені нотаріальною дією, вправі звернутися до суду з позовом про недійсність посвідченого акта, але не до нотаріуса, а до інших суб`єктів спірних правовідносин щодо яких виник спір. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.
Разом з цим, позивач безпідставно вказав приватного нотаріуса відповідачем, а суд першої інстанції не з`ясував та не дослідив фактичних обставин справи, стосовно того, що приватний нотаріус Богаченко О.І. є неналежним відповідачем, а також не врахував аргументів нотаріуса з цього приводу.
Щодо додаткового рішення, то зазначає, що таке теж не відповідає вимогам закону.
Зокрема, не отримувала жодних процесуальних документів з приводу витрат на професійну правничу допомогу, відтак була позбавлена можливості та права висловити свою правову позицію, щодо розміру таких судових витрат.
Покликається на правову позицію касаційного суду за якою, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, встановить, що розмір гонорару є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час та є неспіврозмірниму порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Звертає увагу на те, що стороною позивача не було дотримано положень ст. 134, ч. 8 ст. 141 ЦПК України.
Також не зрозуміло, чи стороною позивача зроблено відповідну заяву до закінчення сдових дебатів.
Просить скасувати рішення Городоцького районного суду Львівської області від 14 серпня 2025 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. 
Додаткове рішення Городоцького районного суду Львівської області від 04 вересня 2025 року скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у стягненні судових витрат із приватного нотаріуса. Стягнути з позивача усі судові витрати, які будуть понесені при розгляді справи у суді апеляційної інстанції.
19.11.2025 на адресу апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, у якому покликається на те, що дії нотаріуса призвели до видачі свідоцтва про право на спадщину не по майну спадкодавця, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржувані решення залишити у силі.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 на підтримку доводів скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково виходячи із такого.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Ухвалюючи оскаржуване рішення по суті спору суд першої інстанції виходив з того, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_3 отримав у спадок земельні ділянки площею 0.7581 з кадастровим номером 4620984900:12:000:0029 та площею 0.0419 з кадастровим номером 4620984900:12:000:0171, які фактично та за правовстановлюючими документами належать позивачу ОСОБА_6 , а не спадкодавцю ОСОБА_7 .
Позовні вимоги пред`явлені до ОСОБА_3 , Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, приватного нотаріуса Богаченко Оксани Іванівни і суд дійшов висновку, що останні є належними відповідачами.
Поряд з цим, свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_3 , за реєстровими номерами № 890 та № 893, є недійсними, оскільки видані на земельні ділянки, власником яких є позивач, а не спадкодавець, однак нотаріус при оформленні не звернула увагу на реєстраційні номери облікової картки платника податків, а саме, що у спадкодавця інший номер, а згідно із Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, спадкодавець не є власником земельних ділянок, документи щодо яких надав спадкоємець ОСОБА_3 . 
Суд звернув увагу, що заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину, відтак, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним.
Суд також констатував, що у діях відповідача ОСОБА_3 є порушення прав позивача, оскільки при оформленні спадкових прав не зауважив нотаріусу, що у Свідоцтві про смерть ім`я його батька вказано « ОСОБА_8 », а у свідоцтві про його народження батьком зазначено « ОСОБА_9 ».
Доводи Головного управління Держгеокадастру про те, що обраний позивачем спосіб захисту є неналежним та неефективним, суд оцінив критично, оскільки факт видачі свідоцтва про право на спадщину та реєстрація права власності на спадкове майно створює ситуацію, коли позивач не може пред`явити негаторного чи віндикаційного позову.
При цьому, в управління Держгеокадастру при перенесенні відомостей з Державного реєстру земель на підставі технічної документації із землеустрою, також не звернули увагу на різні ідентифікаційні номери власників земельних ділянок.
Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем належним чином доведено порушення його прав, оскільки нескасована державна реєстрація земельних ділянок з кадастровим номером 4620984900:12:000:0029 площею 0.7581 та площею 0.0419 з кадастровим номером 4620984900:12:000:0171 позбавляє його реалізації належних прав, як власника цих земельних ділянок.
Крім цього, суд задовольнив вимогу про повернення державного акту серії ЯГ 042110 від 28.12.2011 позивачу з огляду на те, що оригінал такого долучений до спадкової справи № 25/2022 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , на підставі якого видано свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_3 .
У підсумку суд задовольнив позов у повному обсязі.
Ухвалюючи додаткове рішення суд дійшов висновку, що заяву щодо витрат на правничу допомогу представником позивача зроблено у строк, встановлений ч. 8 ст. 141 ЦПК України.
Врахувавши принципи співмірності розміру витрат на послуги адвоката, виходячи з реальності та розумності розміру таких, суть спору та причини виникнення такого, виходячи із встановленої реальності участі адвоката та її необхідності, стягнення з відповідачів розміру судового збору, а також з урахуванням очевидної неспівмірності заявленого розміру витрат на правничу допомогу та заперечення заяви про стягнення судових витрат, суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу до 10 000 грн., які необхідно стягнути з двох відповідачів, а саме з приватного нотаріуса в розмірі 9000 грн. на користь позивача, та 1000 грн. з відповідача Головного управління держгеокадастру у Львівській області, з врахуванням того, що саме від них залежить належний контроль у сфері їх діяльності, обов`язку роз`яснень та вчинення дій на користь громадян.
Розглядаючи даний спір та перевіряючи законність оскаржуваного рішення згідно вимог ЦПК України колегія суддів враховує таке.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.
З матеріалів справи вбачається, що позивачу ОСОБА_2 , податковий номер НОМЕР_1 , на праві власності належать дві земельні ділянки – площею 0.7581 з кадастровим номером кадастровий номер 4620984900:12:000:0029 та площею 0.0419 з кадастровим номером 4620984900:12:000:0171, що підтверджується Державним актом серія ЯГ 042110 від 28.12.2011 (а.с. 17 - 19).
Крім цього, згідно із Державним актом серія ЯГ 042107 від 06.04.2012 на території Мильчицької сільської ради Городоцького району Львівської області виділено земельні ділянки громадянину ОСОБА_2 , податковий номер  НОМЕР_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 20, 55, 71).
Як вбачається із матеріалів справи, позивач та покійний ОСОБА_2 є повними однофамільцями за виключенням літери в імені, позивач ОСОБА_9 , а померлий ОСОБА_10 .
Відповідач ОСОБА_3 є сином спадкодавця ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 62 зворот).
З копії спадкової справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_11 до дня смерті проживали разом в АДРЕСА_1 , разом з ними проживав син ОСОБА_3 (а.с. 57).
Згідно із заповітом від 09.12.2013 ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_2 зробив розпорядження на випадок своєї смерті та усе своє майно заповів дочці ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 58).
З матеріалів спадкової справи вбачається, що ОСОБА_12 та ОСОБА_3 12.09.2022 уклали договір про поділ спадкового майна, за яким до останнього перейшло право особистої власності на житловий будинок у АДРЕСА_1 та дві земельні ділянки кадастровий номер 4620984900:12:000:0029 та кадастровий номер 4620984900:12:000:0171 (а.с. 66).
27.04.2022 ОСОБА_3 звернувся до приватного нотаріуса Львівського нотаріального округу Богаченко О.І. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 та подав нотаріусу Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ 042110 від 28.12.2011 (а.с. 51, 91).
Цього ж дня із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса звернулася і ОСОБА_12 (а.с. 53).
В свою чергу, згідно із Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, документи на земельну ділянку, які пред`явлені нотаріусу спадкоємцем ОСОБА_3 , слідує, що власником такої є позивач ОСОБА_2 , (земельна ділянка з кадастровим номером 4620984900:12:000:0029 площею 0.7581 та площею 0.0419 з кадастровим номером 4620984900:12:000:0171), а не спадкодавець ОСОБА_10 . 
Разом з цим, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_3 отримав у спадок земельні ділянки: площею 0.7581 га з кадастровим номером 4620984900:12:000:0029 та площею 0.0419 га з кадастровим номером 4620984900:12:000:0171 (а.с. 94-103).
Як зазначила приватний нотаріус у своїх поясненнях, для оформлення спадщини на вищевказані земельні ділянки спадкоємцем був наданий правовстановлюючий документ, а саме державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ 042110 від 28.12.2011, відтак на ім`я спадкоємця було видано свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с. 49).
Звертаючись до суду з позовними вимогами позивач ОСОБА_2 зазначає, що йому належать земельні ділянки, однак його однофамільцю ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 теж належала земельна ділянка із цільовим призначенням для ведення сільськогосподарського виробництва на підставі Державного акту серії ЯГ 042107 від 06.04.2012, розташована на території Мильчицької сільської ради Городоцького району Львівської області, площею 0.8197 га, яка складається з двох земельних ділянок площею 0.7776 га з кадастровим номером 4620984900:12:000:0025 та площею 0,0421 га з кадастровим номером 4620984900:12:000:0167, як йому стало відомо, спадкоємець після смерті ОСОБА_4 – відповідач ОСОБА_5 успадкував його земельну ділянку, а не земельну ділянку спадкодавця. 
Колегія суддів виходить з того, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України). 
Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (частини перша та друга статті 1223 ЦК України).
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1269, частини першої статті 1270
ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Згідно із ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України).
Враховуючи наведене, відповідач у справі ОСОБА_3 , як син спадкодавця ОСОБА_2 , належить до спадкоємців першої черги (за законом), при цьому, оскільки прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно (земельні ділянки), щодо якого здійснюється державна реєстрація, звернувся до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на це майно.
Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
Згідно із правовим висновком Верховного Суду, викладеному у постанові від 11.12.2019 у справі № 414/811/17 порушення у зв`язку із видачею свідоцтва про право на спадщину, прав інших заінтересованих осіб, є самостійною підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним.
Колегія суддів виходить з того, що здійснюючи право на судовий захист, звертаючись до суду, особа повинна вказати суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі №678/326/17.
Враховуючи наведене, колегія суддів розділяє висновок місцевого суду про те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом відповідач ОСОБА_3 отримав у спадок дві земельні ділянки, площею 0.7581 кадастровий номер 4620984900:12:000:0029 та площею 0.0419 кадастровий номер 4620984900:12:000:0171, які фактично та за правовстановлюючими документами належать позивачу ОСОБА_6 , а не спадкодавцю ОСОБА_7 , кожен з яких має різні реєстраційні номери облікової картки платника податків (а.с. 101 зворот, 104).
Таким чином, спадкуючи майно спадкодавця, покійного батька ОСОБА_4 , відповідач ОСОБА_3 фактично набув у власність майно (земельні длянки) позивача ОСОБА_2 , який жодного відношення до правовідносин спадкування із ОСОБА_3 немає.
Зазначене залишилося поза увагою приватного нотаріуса.
У підсумку, відповідач ОСОБА_3 дійсно неправомірно набув у порядку спадкування право власності на спірні земельні ділянки, як частину спадкового майна, однак такі до спадкової маси не належать, тобто звертаючись із заявою про прийняття спадщини, у порушення вимог закону, помилився із двома кадастровими номерами земельних ділянок, як наслідок у нотаріуса були відсутні підстави видавати свідоцтва про право на спадщину за законом на земельні ділянки площею 0.7581 кадастровий номер 4620984900:12:000:0029 та площею 0.0419 кадастровий номер 4620984900:12:000:0171.
Враховуючи наведене, позовні вимоги у цій частині є підставними, а висновки суду першої інстанції обґрунтованими.
В свою чергу, звертаючись з позовними вимогами про скасування свідоцтва про право на спадщину, скасування державної реєстрації, зобов`язання приватного нотаріуса повернути державний акт на земельну ділянку, позивач ОСОБА_2 визначив відповідачами  ОСОБА_3 , як спадкоємця, Головне управління Держгеокадастру у Львівській області та приватного нотаріуса Богаченко О.І.
Колегія суддів виходить з того, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
За приписами процесуального законодавства позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, до яких пред`явлено матеріально-правову вимогу.
Тобто, учасники справи - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів, і на яких поширюється законна сила судового рішення. 
Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права.
Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є виключним правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обгрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.
За теоретичним визначенням відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, -належного відповідача.
Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Згідно із статтею 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.
З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не усіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.
Частиною першою статті 1 Закону "Про нотаріат" визначено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).
Виходячи з норм Закону України «Про нотаріат», у нотаріуса немає спільних і однорідних прав та обов`язків стосовно позивача. Нотаріус вчиняє нотаріальні дії від імені держави, тому в нього не можуть бути спільні чи однорідні права і обов`язки з особами, які звернулися до нього, або з особами, які вирішили, що їх права порушені нотаріальними діями.
У постанові Верховного Суду від 08 березня 2023 року у справі № 307/2464/21 викладено висновок, що "вчиняючи нотаріальні чи реєстраційні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної чи реєстраційної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин".
Вказана правова позиція Верховного Суду є сталою та незмінною протягом тривалого часу, зокрема така викладена у постановах від 14 серпня 2019 року у справі № 519/77/18 (провадження № 61-10311св19), від 03 лютого 2022 року у справі № 403/15307/12 (провадження № 61-18872св21).
Таким чином, нотаріус не може бути відповідачем у цій справі, а лише відповідно до вимог статті 53 ЦПК України може бути залучений до участі у справі у якості третьої особи.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 не подавав суду заяву (клопотання) про заміну неналежного відповідача, при цьому, самостійно суд немає права замінити первісного відповідача належним відповідачем чи змінити процесуальний статус такого, тому питання про виключення неналежного співвідповідача із складу учасників справи, судом не вирішувалось.
Натомість, позов особи про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на спадкове майно порушує права інших спадкоємців, які прийняли спадщину, а тому належними відповідачами у таких спорах є спадкоємці, які прийняли спадщину, а за відсутності таких спадкоємців відповідачем виступає територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.
Іншими словами, приватний нотаріус Богаченко О.І. не може відповідати за пред`явленими вимогами  ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та як наслідок скасування державної реєстрації, що свідчить про те, що доводи апеляційної скарги у цій частині знайшли своє підтвердження та має наслідком скасування оскаржуваного рішення у цій частині з одночасним ухваленням рішення суду про відмову у задоволенні позову до приватного нотаріуса Богаченко О.І. саме з цих підстав, без оцінки та аналізу спору по суті.
В свою чергу, за правилами цивільного судочинства, як спір про право в позовному провадженні розглядаються позови про оскарження дій нотаріуса, коли йдеться виключно про порушення нотаріусом правил вчинення відповідної нотаріальної дії і при цьому позивачем не порушується питання про захист права відповідно до положень цивільного законодавства.
Як встановлено судом, позивач також просить зобов`язати приватного нотаріуса Львівського районного нотаріального округу Львівської області Богаченко О.І. повернути державний акт серії ЯГ 042110 від 28.12.2011 на земельну ділянку на території Мильчицької сільської ради Городоцького району Львівської області із цільовим призначенням для ведення сільськогосподарського виробництва площею 0.8000 га, яка складається з двох ділянок одна з яких площею 0.7581 га кадастровий номер 4620984900:12:000:0029 а інша площею 0,0419 га кадастровий номер 4620984900:12:000:0171 – ОСОБА_2 .
У статті 49 Закону України «Про нотаріат» перелічені підстави за яких нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальних дій.
Відповідно до статті 50 цього Закону нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.
Таким чином, законодавець передбачає можливість оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні, нотаріальних актів до суду, саме у такому разі позовні вимоги можуть бути пред`явлені безпосередньо до нотаріуса.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі №438/610/14-ц зазначено, що закріплене у статті 50 Закону України «Про нотаріат» право на оскарження нотаріальної дії може бути реалізоване у тому випадку, якщо звернення з такою вимогою може привести до відновлення порушеного права або інтересу безвідносно до дослідження правомірності дій інших осіб.
Як наслідок, у порядку цивільного судочинства розглядаються вимоги про оскарження дій нотаріуса лише у разі відсутності спору про право між учасниками цивільних правовідносин.
Враховуючи наведене та те, що позивач ОСОБА_2 не надав суду доказів звернення до приватного нотаріуса Богаченко О.І. з вимогою про повернення державного акту серії ЯГ 042110 від 28.12.2011 на земельну ділянку на території Мильчицької сільської ради Городоцького району Львівської області із цільовим призначенням для ведення сільськогосподарського виробництва площею 0.8000 га яка складається з двох ділянок одна з яких площею 0.7581 га кадастровий номер 4620984900:12:000:0029, а інша площею 0,0419 га кадастровий номер 4620984900:12:000:0171, а приватний нотаріус з відповідних підстав відмовила у вчиенні такої нотаріальної дії, така вимога також не може бути задоволена у цьому судовому провадженні. 
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.
Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ст. 133 ЦПК України).
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ст. 279 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати.
Як вже зазначалося, оскаржуваним додатковим рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 04 вересня 2025 року стягнуто з Головного управління Держгеокадастру у Львівській області 1000 грн. (одну тисячу грн.), та з приватного нотаріуса Богаченко Оксани Іванівни 9000 (дев`ять тисяч грн.) на користь позивача ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу.
В свою чергу, додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас, додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. У разі скасування рішення у справі, ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 червня 2018 року в справі № 756/4441/17 (провадження № 61-17081св18)).
Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Подібні висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 925/81/21, від 09 лютого 2022 року у справі № 910/17345/20, від 15 лютого 2023 року у cправі № 911/956/17(361/6664/20), від 07 березня 2023 року у справі № 922/3289/21. 
З урахуванням того, що колегія суддів дійшла висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Богаченко О.І. про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, скасування державної реєстраціїта зобов`язання повернути державний акт не підлягають задоволенню, відтак оскаржуване рішення у цій частині, а також у частині стягнення з приватного нотаріуса Богаченко О.І. судового збору на користь позивача ОСОБА_2 необхідно скасувати, додаткове рішення Городоцького районного суду Львівської області від 04 вересня 2025 року у частині стягнення з приватного нотаріуса Богаченко Оксани Іванівни 9000 (дев`ять тисяч грн.) витрат на професійну правничу допомогу на користь позивача ОСОБА_2 також не може залишатися у законній силі та підлягає скасуванню.
Таким чином, колегія суддів не надає оцінку суті доводів апеляційної скарги щодо безпідставності, на думку апелянта, підстав для стягнення витрат на правову допомогу.
З врахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства, оскаржувані судові рішення в інших частинах необхідно залишити без змін.
Що стосується доводів апеляційної скарги по суті спору та порушених прав позивача відповідачем ОСОБА_3 , то як зазначалося вище, колегія суддів вважає, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з`ясовано всебічно та повно, таким надано правильну правову оцінку, а рішення у цій частині ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги значйшли своє часткове підтвердження, оскаржувані рішення у відповідних частинах необхідно скасувати, як такі що ухвалені за невідповідності висновків суду обставинам справи та вимогам закону.
Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України 
Відповідно до положень ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -
ухвалив:

Апеляційну скаргу приватного нотаріуса Львівського районного нотаріального округу Львівської області Богаченко Оксани Іванівни – задовольнити частково.
Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 14 серпня 2025 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Львівського районного нотаріального округу Львівської області Богаченко Оксани Іванівни про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, скасування державної реєстраціїта зобов`язання повернути державний акт, а також у частині стягнення з приватного нотаріуса Львівського районного нотаріального округу Львівської області Богаченко Оксани Іванівни судового збору на користь позивача ОСОБА_2 – скасувати.
Ухвалитти у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні таких вимог.
В іншій частині рішення Городоцького районного суду Львівської області від 14 серпня 2025 року – залишити без змін.
Додаткове рішення Городоцького районного суду Львівської області від 04 вересня 2025 року у частині стягнення з приватного нотаріуса Львівського районного нотаріального округу Львівської області Богаченко Оксани Іванівни 9000 (дев`ять тисяч грн.) витрат на професійну правничу допомогу на користь позивача ОСОБА_2 – скасувати.
В іншій частині додаткове рішення Городоцького районного суду Львівської області від 04 вересня 2025 року – залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь приватного нотаріуса Львівського районного нотаріального округу Львівської області Богаченко Оксани Іванівни судовий збір у розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривень 50 копійок, сплачений за подання апеляційної скарги.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 25 лютого 2026 року.
Головуючий:  А.В. Ніткевич 
Судді:        С.М. Бойко
С.М. Копняк