Номер провадження: 22-ц/813/3172/26 
Справа № 521/21072/25
Головуючий у першій інстанції Ганошенко С.А.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.03.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого - Громіка Р.Д.,
суддів - Драгомерецького М.М., Комлевої О.С.,
розглянувши у спрощеному порядку без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Хаджибейського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:
1. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог.
Позивач 01 грудня 2025 року звернувся до Хаджибейського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції.
Ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2025 року цивільну справу №521/21072/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав передано за підсудністю до Новокодацького районного суду м. Дніпра (49000, м. Дніпро, вул. Коробова, 6).

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що:
1) позивачем при поданні позову заявлено дві вимоги, як про позбавлення батьківських прав, так і про стягнення аліментів, а тому судом першої інстанції при постановлені ухвали про передачу справ за підсудністю на розгляд до Новокодацького районного суду м. Дніпро порушено правила підсудності, оскільки позивач звернувся із позовом за правилами альтернативної підсудності;
2) в даному випадку позовна вимога про стягнення аліментів є похідною від позовної вимоги про позбавлення батьківських прав в розумінні статті 188 ЦПК, а тому поєднання в одному провадження із вимогою про стягнення аліментів вимоги про позбавлення батьківських прав не суперечить положенням процесуального закону.

Порядок розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Вказані особливості встановлюються у ст. 369 ЦПК України, а саме відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України йдеться про те, що апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
У вказаній цивільній справі апеляційна скарга подана на ухвалу про передачу справи за підсудністю (п. 9 ч. 1 ст. 353 ЦПК України).
Апеляційне провадження розглядається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.
З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 13, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 19 березня 2026 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог заяви, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, а справу необхідно направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що у процесі відкриття провадження надсилався запит до Єдиного державного демографічного реєстру щодо місця реєстрації відповідача, відповідь №2075696 з якого отримана судом, в якій, що останнє зареєстроване місце проживання відповідача: АДРЕСА_1 .
Тобто на території, яка належить до юрисдикції Лівобережного районного суду м. Маріуполь Донецької області.
Відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, Верховний Суд розпорядженням від 06.03.2022 № 1/0/9-22 змінив територіальну підсудність судових справ Лівобережного районного суду м. Маріуполь Донецької області на Новокодацький районний суд м. Дніпра, тобто вказана цивільна справа знаходиться у юрисдикції Новокодацького районного суду м. Дніпра.
Доказів проживання відповідача на території Хаджибейського району м. Одеси позивач суду не надав.
З матеріалів цивільної справи вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Враховуючи викладене, суд першої інстанції вважав необхідним передати за підсудністю справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав до Новокодацького районного суду м. Дніпра. 
Однак судова колегія суддів не може погодитись із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Частиною 1 ст. 27 ЦПК України передбачено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 28 ЦПК України позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.
Дана стаття встановлює випадки альтернативної підсудності, за якої позов за вибором позивача може бути пред`явлений в одному з двох і більше судів. Суд не має право обмежувати вибір позивача для розгляду справи у конкретному суді.
Відповідно до роз`яснень, що містяться в узагальненні Верховного Суду України «Практика розгляду судами справ, пов`язаних із позбавленням батьківських прав, поновленням батьківських прав, усиновленням, установленням опіки та піклування над дітьми» від 11 грудня 2008 року зазначено, що справи про позбавлення батьківських прав є справами позовного провадження, тому ця категорія справ підлягає розгляду за загальними правилами підсудності - відповідно до ч. 1 ст. 109 ЦПК України (що узгоджується із ст. 27 чинного ЦПК України) за місцем проживання відповідача або одного з них, якщо позов подається до обох батьків (ч. 1 ст. 113 ЦПК) (що узгоджується із ч. 15 ст. 28 чинного ЦПК України). Якщо в одному позові вимоги про позбавлення батьківських прав (та інші вимоги щодо захисту прав дитини) поєднуються з вимогою про стягнення аліментів, такий позов може подаватися за вибором позивача згідно з ч. 1 ст. 110 ЦПК (що узгоджується із ч. 1 ст. 28 чинного ЦПК України).
Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду 09 квітня 2020 року у справі №200/11563/18 (провадження №61-7883св19).
Крім того, колегія суддів зауважує, що у позовній заяві ОСОБА_1 заявив дві вимоги: про позбавлення батьківських прав та про стягнення аліментів.
Апеляційний суд звертає увагу, що позовна вимога про стягнення аліментів є похідною від позовної вимоги про позбавлення батьківських прав в розумінні ст. 188 ЦПК України, а тому поєднання у одному провадженні із вимогою про збільшення розміру аліментів вимоги про позбавлення батьківських прав не суперечать положенням процесуального закону
Виходячи з вищенаведеного, враховуючи, що позивачем заявлені дві вимоги, як про позбавлення батьківських прав, так і про стягнення аліментів на утримання дитини, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при постановлені ухвали порушено правила підсудності, оскільки позов був пред`явлений за правилами альтернативної підсудності за місцем проживання позивача, що є його правом.
Щодо підтвердження фактичного місця проживання позивача, то суд апеляційної інстанції зазначає таке.
Колегією суддів встановлено, що на підтвердження фактичного місця проживання/перебування позивачем до позовної заяви надано копію довідки від 06 листопада 2025 року №5137-5003869938 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи виданої ОСОБА_1 , відповідно до якої фактичним місцем його проживання/перебування є АДРЕСА_2 (а.с.17).
Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.
Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.
Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.
Зазначені норми права вказують на те, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на певний період.
Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року за №509, зі змінами, регулює як механізм видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, так і облік даних про внутрішньо переміщених осіб, включених до Єдиної інформаційної бази, у тому числі, містить дані про фактичне місце проживання/перебування таких особи, які по суті являють собою реєстрацію фактичного місця проживання/перебування цих особи у зв`язку із тимчасовою окупацією частини території України, на якій була проведена реєстрація місця проживання/перебування осіб до їх переселення до інших регіонів країни.
Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року за №265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» прийнятий Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування), п. 4 якого визначено, що особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/ зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 29 липня 2019 року у справі №409/2636/17 вказано те, що вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, необхідно також враховувати імперативні положення спеціального Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», згідно зі ст. 5 якого довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у ст.1 цього Закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 28 ЦПК України позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.
Беручи до уваги, що позивачем заявлені дві вимоги, як про позбавлення батьківських прав, так і про стягнення аліментів, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при постановлені ухвали про передачу справи за позовом про позбавлення батьківських прав за підсудністю на розгляд до Новокодацького районного суду м. Дніпра порушено правила підсудності, оскільки позов був пред`явлений за правилами альтернативної підсудності за місцем проживання позивача, що є його правом. 
Вказані обставини залишились поза увагою суду першої інстанції, що призвело до порушення норм процесуального права.
При цьому колегія суддів звертає свою увагу також і на те, що згідно до вимог ч. 6 ст. 188 ЦПК України вбачається, що розгляд позовних вимог, виділених у самостійне провадження, здійснює саме той суддя, який прийняв рішення про роз`єднання позовних вимог, не передаючи при цьому виділену ним справу на розгляд іншим судам в державі. 

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Отже, розглядаючи справу, судова колегія приходить висновку, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми процесуального права, а тому ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, а справа направленню для продовження розгляду до того ж суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Хаджибейського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2025 року скасувати.
Справу направити для продовження розгляду до Хаджибейського районного суду м. Одеси.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її ухваленнята подальшому оскарженню не підлягає.
Повний текст судового рішення складено 19 березня 2026 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

О.С. Комлева