Справа № 344/21699/24
Провадження № 2/344/394/26

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 квітня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:
головуючої Кіндратишин Л.Р.
за участю секретаря судового засідання Комуніцької Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення та стягнення збитків та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю,-
ВСТАНОВИВ:
25.11.2024 засобами поштового зв`язку адвокат позивача – Коваль А.П. звернувся із позовом до відповідача ОСОБА_2 , у якому просить : виселити останнього із квартири АДРЕСА_1 , стягнути з такого завдані збитки в розмірі 186 200 грн., моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. та судові витрати.
В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору міни від 07.11.2018, р. №1-951. Однак, наразі вона не може розпорядитися своєї квартирою через те, що до неї проник та незаконно проживає відповідач, який немає жодних визначених законом прав на проживання в ній, також не зареєстрований, немає відповідного договору з позивачем на користування її кватирою, не є членом сім`ї позивача. 
Таке проникнення в квартиру позивач відбулось у березні 2022 року, після оголошення воєнного стану та виїзду ОСОБА_1 з дітьми за кордон для отримання захисту.
Наразі, відповідач має реєстрацію місця проживання за іншою адресою : АДРЕСА_2 , але звільнити квартиру позивача добровільно відмовляється, що спонукає її звернення до суду. 
Позивач познайомилась із відповідачем наприкінці 2008 року в м. Києві, де працювала з 02.06.2003 по 02.03.2015, проживала та була зареєстрована до 04.04.2012 в м. Ірпінь Київської області.
Від відносин з відповідачем, в період коротких епізодичних зустрічей, у них народилося двоє дітей : ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
У період з 2008 року по січень 2012 року відповідач відвідував позивачку з сином ОСОБА_5 2-3 рази на рік, матеріальну допомогу на утримання надавав нерегулярно і незначні суми, мотивуючи це тим, що має нестабільні заробітки. Запропонував переїздити до м. Івано-Франківська, де їм буде можливо налагодити спільне сімейне життя та вирішити проблему з житлом, оскільки як повідомив у нього самого свого житла немає.
Зважаючи на те, що у 2011 році позивач була вагітна другою дитиною та мріяла, щоб у дітей був батько, прийняла рішення про переїзд до м. Івано-Франківськ.
Оскільки, свого житла у відповідача не було ( він не запрошував до свого житла) позивач придбала за власні кошти квартиру АДРЕСА_3 ( свідоцтво про право власності на нерухоме майно, виданого рішення виконкому Івано-Франківської міської ради від 20.02.2011).
З квітня 2012 року відповідач фактично почав мешкати в придбаній позивачем квартирі, але від пропозиції укласти шлюб ухилявся, на що не отримав згоди позивача на реєстрацію в придбаній квартирі. 
В травні 2012 року невідома жінка вчинила сварку на вулиці, посилаючись на те, що перебуває з ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі та мають дитину. 
Таким чином, вона дізналась, що з самого початку біологічний батько її дітей ОСОБА_2 будував їхні відносини з нею на обмані, ще до їхнього знайомства відповідач перебував у зареєстрованому шлюбі. 
Тому, з травня 2012 року будь-які особисті відносини з відповідачем – позивач припинила. Окрім питання виховання дітей. Речі відповідача були зібрані та виставлені за двері. Але на прохання відповідача та в інтересах малолітніх дітей, позивач дозволила відповідачу періодично спілкуватись із дітьми в її квартирі.
Кошти на утримання дітей відповідач надавав нерегулярно вкрай незначними сумами, в результаті позивач з двома дітьми в чужому місті залишилась фактично без засобів для життя, що в подальшому призвело до звернення до суду про стягнення аліментів. 
За таких обставин, позивач заробляла на життя наданням послуг масажу та одночасно до 2015 року продовжувала працювати онлайн в Київській фірмі, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці. 
Також сам факт звернення позивача до суду про стягнення аліментів додатково свідчить про відсутність спільного сімейного бюджету. 
Відомо, що відповідач, принаймні ще у 2015 році продовжував перебувати в зареєстрованому шлюбі.
В листопаді 2018 року позивач придбала чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 за договором міни придбаної нею квартири в 2012 році з доплатою. Доплата була здійснена за кошти, надані її батьками.
В період з листопада 2018 року по 17.03.2022 ( дати виїзду за кордон) з дозволу позивача відповідач періодично відвідував дітей по декілька разів на неділю.
Згідно із доданих до позовної заяви статистичних даних провідної української ІТ компанії ЛУН Статистика, яка спеціалізується на аналізі і систематизації статистичних даних щодо нерухомості в Україні та за її межами, за період з жовтня 2023 року по жовтень 2024 року середня вартість оренди 3-кімнатної квартири на вторинному ринку м. Івано-Франківська становила 13 300 грн. до 18 800 грн. за місяць.
Відповідач додав до свого відзиву у справі № 344/15310/24, копії квитанцій про оплату комунальних послуг за період листопада 2022 року по липень 2024, чим документально підтвердив факт користування ним квартирою. 
Відтак, розраховує збитки 13 300 х 14 місяців =186 200 грн.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 05.12.2024 справу передано судді Кіндратишин Л.Р.
Ухвалою суду від 09.12.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження.
02.01.2025 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовної заяви. В обґрунтування такого, зокрема зазначено, що відповідач познайомився із ОСОБА_1 літом 2008 року. Вони почали спілкуватись у телефонному режимі, в подальшому зустрічались в м. Києві, с. Татарів. Про те, що він був одружений - ОСОБА_1 було відомо. Згодом ОСОБА_1 повідомила про вагітність. Восени 2009 року вона познайомила ОСОБА_2 зі своїми батьками, після чого він приїздив до них додому. Новий рік та Різдво зустрічали разом у її батьків. До пологового будинку їздили разом. Згодом він організував хрещення сина – ОСОБА_5 .
З 2011 року позивач та відповідач разом з спільним сином почали проживати в м. Івано-Франківську, винаймаючи квартиру по АДРЕСА_4 , незважаючи, що відповідач ОСОБА_2 був офіційно одружений. Також ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_6 . Під час пологів ОСОБА_2 знаходився у сімейній палаті.
В листопаді 2011 року він домовився із ОСОБА_7 ( БК «Ярковиця») про придбання у них житла- двокімнатної квартири по АДРЕСА_5 . За грудень у квартирі було зроблено ремонт, обладнано меблями для нормального сімейного проживання.
Так як ОСОБА_2 був одружений, з метою уникнення непорозумінь, вони спільно вирішили оформити квартиру на ОСОБА_1 . 
Для придбання квартири ОСОБА_2 вносились кошти. Вселення відбулось 06.01.2012, допомагав перевозити речі товариш – ОСОБА_8 .
ОСОБА_2 постійно проживав з ОСОБА_1 та своїми дітьми. Супроводжував дітей у дитячий садок, пізніше в школу, займався вихованням, навчанням дітей. Такі обставини підтверджуються документами та свідченнями спільних друзів, кумів, вихователів, вчителів.
У зв`язку із збільшенням родини ОСОБА_2 та ОСОБА_1 спільно прийшли до висновку про необхідність розширення житлової площі. В результаті було проведено обмін квартири по АДРЕСА_6 . 
З 2018 року позивач та відповідач проживали у спірній квартирі, вели спільне господарство, виховували спільних дітей. Той факт, що житло оформлене на позивача не дає підстав стверджувати, що квартира належить виключно їй. У вказану квартиру відповідач придбав меблі, техніку, займався поточним ремонтом. З 2015 року позивач ніде не працювала, але і до 2015 року перебувала на посаді оператора комп`ютерного набору, її статки не дозволяли придбати житло. Фактично сім`ю утримував відповідач. Відповідач проводив оплату комунальних послуг, оплачував навчання дітей у спортивних секціях.
До 2019 року відносини між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були хорошими, відповідали добрим відносинам у сім`ї. 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 2012 року, проживали разом їздили на відпочинок в Болгарію, Одесу, Арбатську стрілку, Геніческ, до батьків ОСОБА_2 в Карпати. 
У 2019 році ОСОБА_1 разом з дітьми без ОСОБА_2 , поїхали відпочивати в Болгарію. Після цієї поїздки, стосунки ОСОБА_1 до ОСОБА_2 стали прохолодними.
Незважаючи на таке, ОСОБА_1 разом з дітьми відвідувала батьків ОСОБА_9 в с. Полянки Верховинського району, їздила на похорон мами, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
На початку повномасштабного вторгнення до Івано-Франківська приїхали родичі ОСОБА_10 .
17.03.2022 за проханням ОСОБА_10 , він відвіз її із синами в аеропорт ОСОБА_11 ( Польща), звідки вони полетіли до ОСОБА_12 . Там їх зустрів чоловік, з яким 15.03.2023 ОСОБА_10 уклала шлюб, про що вона стверджує у соціальних мережах. 
До серпня 2024 року у нього з ОСОБА_13 була домовленість, що квартиру продадуть і гроші поділять, але у вересні 2024, він отримав судову повістку про виселення з квартири.
З часу виїзду за кордон позивачки, відповідач самостійно утримує житло, сплачує комунальні платежі, підтримує порядок у квартирі. Відтак, вважає, що не може стояти питання самоправного зайняття житла. 
10.12.2024 ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просить встановити факт спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2013 року; визнати об`єктом спільної сумісної власності сторін житлове приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_7 та визнати за сторонами право власності на 1/2 частку вказаного житлового приміщення. В обґрунтування позову, зокрема зазначено, що в 2008 році познайомився із ОСОБА_1 , з якою почав спільно проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу, так як на той час перебував у шлюбі з ОСОБА_14 , з якою розлучився у 2013 році. 
До листопада 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 спільно проживали без реєстрації шлюбу у квартирі АДРЕСА_8 , яку придбали за спільні кошти. За час спільного проживання у них народилось двоє дітей : ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
У 2018 році було проведено обмін квартири по АДРЕСА_2 на квартиру АДРЕСА_1 . 
За час спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживають у зазначеній квартирі, ведуть спільне господарство, виховують спільних дітей, разом відпочивають, купували необхідні речі, майно, продукти харчування. 
ОСОБА_1 займалася веденням домашнього господарства, не була працевлаштована, не мала доходів, фактично утримував сім`ю ОСОБА_2 , проводив оплату комунальних послуг, оплачував навчання дітей у спортивних секціях та гуртках. 
З початку повномасштабного вторгнення у 2022 році ОСОБА_1 виїхала з території України і до цього часу не повернулася. ОСОБА_2 підтримує її матеріально, сплачує аліменти, так як ОСОБА_1 звернулася за їх призначенням.
Також, з цього часу, ОСОБА_2 самостійно утримує житло, сплачує комунальні платежі, підтримує порядок у квартири, веде домашнє господарство. 
08.01.2025 ухвалою суду відмовлено у заяві про об`єднання справ.
13.01.2025 представником ОСОБА_1 - адвокатом Коваль А.П. подано відзив на позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, в якому просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 28.01.2025 відповідач- позивач ОСОБА_2 подав до суду відповідь на відзив представника ОСОБА_1 - адвоката Коваль А.П.
28.01.2025 – ОСОБА_2 подано відповідь на відзив, та зазначено обґрунтування, що раніше викладено.
10.02.2025 ухвалою суду об`єднано справи в одне провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення та стягнення збитків із цивільною справою за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю.
10.02.2025 позивач – відповідач ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» подала додаткові пояснення у справі.
12.02.2025 ухвалою суду відмовлено у заяві про забезпечення позову.
18.02.2025 адвокатом Коваль А.П. подано додаткові доводи до заперечення. Зокрема, зазначено, що доказів внесення коштів за спірну квартиру ОСОБА_2 не надано. Його довіритель не заперечує факт сумісних святкувань днів народжень дітей та сумісного з ними відпочинку на фото, але вказане не замінює факту відсутності взаємної довіри, прав та обов`язків, спільного бюджету та вдень господарства. Також вважає, що для отримання технічного паспорта на спірну квартиру ОСОБА_2 вдався до надання до Івано-Франківського ОБТІ недостовірної інформації для заниження оцінки. 
12.05.2025 відповідач – позивач ОСОБА_2 подав до суду заяву про зміну підстав позову. Зокрема, зазначено, що з часу проживання з ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу, ОСОБА_2 постійно був працевлаштований, з 05.03.2023 по даний час в Українському національному інформаційному агентстві «Укрінформ», займає посаду фотокореспондента відділу підготовки фотоінформації головної редакції фотоінформації. ОСОБА_1 з 2015 року ніде не працювала. На час проведення обміну житла немала місця роботи, самостійного доходу, збільшення вартості житла пов`язане виключно з затратами ОСОБА_2 . Крім основного місця роботи, ОСОБА_2 , мав ряд договорів на виконання творчих робіт, публікував свої роботи у агентстві « Ройтерз», за що отримував гонорари.
В жовтні 2018 році для проведення обміну житловим приміщенням, так як потрібно провести доплату ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_15 10 000 дол. США, які повернув у жовтні 2022 року.
В результаті затрат ОСОБА_2 істотно збільшилась площа житла, яке оформлено на ОСОБА_1 , а саме : 07.11.2018 було проведено обмін житлового приміщення на АДРЕСА_5 . Житлове приміщення по АДРЕСА_2 було загальною площею 59,0 кв.м. з коморою 5,4 кв.м., а придбане житло в результаті обміну по АДРЕСА_6 становить 170, 3 кв.м. відповідно до звіту про оцінку вартості квартири така становить 6069044 грн., тоді як вартість квартири АДРЕСА_8 , - 653 700 грн. 
05.06.2025 – від адвоката Коваля А.П. надійшов відповідь на відзив. Зокрема, окрім вже викладеного обґрунтування, зазначено, що ніякого причинного зв`язку між розпискою про отримання коштів та фактом придбання квартири, ОСОБА_2 не надано. Щодо наданої ним довідки про заробітну плату, то вона підтверджує, що і до 2015 року така була вкрай низькою, як на утримання двох сімей, так і для придбання житла.
17.06.2025 – ухвалою суду закрито підготовче провадження.
У вступному слові позивач - відповідач ОСОБА_1 та її представник адвокат Коваль А.П. свої позовні вимоги підтримали з підстав та мотивів, що викладені письмово. У позові ОСОБА_2 просили відмовити. 
Відповідач – позивач ОСОБА_16 та його представник – адвокат Клюба П.Р. свій позов підтримали з підстав та мотивів, що викладені письмово. У позові ОСОБА_1 просили відмовити.
Вислухавши вступне слово сторін, суд дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.
ОСОБА_2 має зареєстроване місце проживання АДРЕСА_9 , з 14.07.1989. згідно даних паспорта громадянина України. З 25.02.1992 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_17 , який розірвано 31.08.2013 відділом РАЦС Івано-Франківського МУЮ ( а.с. 5-7 т.1).
Згідно даних паспорта громадянина України ОСОБА_1 , її місце проживання зареєстровано по АДРЕСА_7 з 28.11.2018 ( а.с. 9-10 т.1).
Відповідно до копії свідоцтв про народження, ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_4 , батьками вказані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ( а.с. 12-13 т.1).
Відповідно до договору міни від 07.11.2018, посвідченого державним нотаріусом Андрусяк К.Ф., р. №1-951, ОСОБА_18 міняє належну йому квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 101, 6 кв.м., загальною 173,6 кв.м. із зареєстрованим правом власності від 27.10.2017, на належну ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_10 , загальною площею 59,0 кв.м., житловою 30, 5 кв.м. з коморою, площею 5,4 кв.м, яка належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом від 14.12.2011. відповідно до відомостей у звіті про оцінку майна ТОВ «Атлант –Укргруп» 30.10.2018, вартість квартири АДРЕСА_11 становить 653 700 грн., квартира АДРЕСА_1 , становить 1 380 500 грн. сторони договору заявили, що обмін квартири АДРЕСА_11 проведений з доплатою в сумі 480 000 грн., яку ОСОБА_1 зобов`язується передати ОСОБА_18 в день підписання цього договору (а.с. 14-16 т. 1).
Разом з тим, за п. 12 договору міни ОСОБА_1 у поданій заяві повідомила, що квартира АДРЕСА_8 , набута нею не в шлюбі та не спільною є сумісною власністю, про що доведено до відома ОСОБА_18 . 
Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, номер 390600272 від 12.08.2024, право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 173, 6 кв.м., житловою площею 101, 6 кв.м. зареєстроване на праві власності з 07.11.2018 за ОСОБА_1 ( актуальність даних права власності перевірена судом на момент розгляду справи), ( а.с. 18 т. 1). 
Відповідно до відомостей трудової книжки НОМЕР_1 від 04.11.2000 ОСОБА_1 ( а.с. 35-37 т.1), наявні записи про її трудову діяльність, зокрема у період з 31.07.2009 по 02.03.2015 ПАТ «Міськдовідка».
Відповідно до довідки від 14.04.2025 за №74, УНІА « Укрінформ», ОСОБА_2 працює у такому з 05.03.2003 по час видачі довідки на посаді фотокореспондента відділу підготовки фотоінформації Головної редакції фотоінформації ( а.с. 9 т.3).
Відповідно до довідок УНІА «Укрінформ» за №45, 46 від 17.04.2025 нарахована зарплата ОСОБА_2 за період з січня 2015 року по грудень 2019 року становить 566 756, 79 без відрахувань, а за період з січня 2020 по березень 2025 - 1 190 540, 75 грн. ( а.с. 10-11 т.3).
Згідно із звітом про незалежну оцінку спірної квартири ТОВ « Центр оцінки «Захід», складений на замовлення ОСОБА_2 ( а.с. 84-91т. 1), оціночна вартість спірної квартири станом на 18.12.2024 складає 1 340 000 грн.
Відповідно до звіту про визначення середньо ринкової вартості квартири ТОВ « оцінка-24», складений на замовлення ОСОБА_1 станом на 03.01.2025 становить 6 907 400 грн. ( а.с. 127 -128 т.2).
Відповідно до звіту про оцінку вартості спірної квартири, складеного ОКП « Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації», ринкова вартість такої квартири станом на 08.05.2025 на становить 6 069 044 грн. (а.с. 13-30 т. 3). 
Згідно із білетами пасажира, ваучерами туроператора Джоінап за період поїздки 22.08.2018 по 30.08.2018, такі видані на ім`я ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_3 , вартістю 26 965, 86 грн. ( а.с. 149-154 т. 2).
Так, згідно із договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_12 , яке буде створено у майбутньому загальною площею 59, кв.м. з коморою 5,4 кв.м. по АДРЕСА_13 , ПП ОСОБА_22 продав ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_8 . У м. Івано-Франківську за 235 000 грн. Покупець сплачує загальну суму договору 245 грн готівкою або на поточний рахунок до 01.04.2012.
Відповідно до такого договору, п. 2.5. право власності покупця на квартиру, підлягає реєстрації з моменту виконання покупцем всіх зобов`язань, але не раніше завершення будівництва та прийняття об`єкта в експлуатацію (а.с. 157-159).
На примірнику такого договору, у розділі 11, де зазначено дані покупця відсутній підпис ОСОБА_1 .
07.11.2011 ОСОБА_1 та ОСОБА_22 склали акт №82 приймання - передачі ключів від квартири в будинку АДРЕСА_13 (а.с. 160 т.2).
Згідно із висновком експертного дослідження від 09.01.2025 №ЕД-19/109-25/619-ПЧ Івано-Франківського науково-дослідного експертного криміналістичного центру МВС, складеного на підставі заяви ОСОБА_2 , підписи у правій частині кожного аркуша договору купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створено у майбутньому К-32-82 від 04.11.2011 виконані ОСОБА_2 запис у графі сторона -2 приміщення прийняла ОСОБА_1 у акті №82 приймання передачі ключів від квартири в будинку АДРЕСА_13 07.11.2011 складений ОСОБА_2 ( а.с 162 -166 т. 2). 
Відповідно до копії розписки ОСОБА_2 від 14.10.2018, такий отримав від ОСОБА_15 грошові кошти в сумі 10 000 дол. США для покращення житлових умов, а саме : для проведення обміну квартири по АДРЕСА_5 по АДРЕСА_7 . Кошти зобов`язується повернути до 01.09.2022. У зв`язку з поверненням грошових коштів, оригінал розписки повернуто ОСОБА_2 14.10.2022 ( а.с. 12) т.3). 
Свідок ОСОБА_23 будучи допитана двічі, дала суду покази про те, що є подругою ОСОБА_1 . Вони познайомилися, коли така проживала по АДРЕСА_2 , зокрема у 2015 році. З ОСОБА_10 дружила, часто приходила до неї в гості. Разом працювали. По телефону спілкуються до сих пір. Знає, що ОСОБА_1 в подальшому проживала по АДРЕСА_6 , однак в гостях там у неї не бувала. ОСОБА_10 продала свою квартиру у м. Києві та придбала у м. Івано-Франківську, так як з двома дітьми у квартирі по АДРЕСА_2 їй було тісно. Особа ОСОБА_2 їй відома. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 деколи проживали разом, між ними були звичайні дружні стосунки. ОСОБА_24 бував дуже рідко по АДРЕСА_2 , як кватирант. ОСОБА_10 повідомляла, що все на ній, в ОСОБА_25 випросити кошти – важко, він не допомагав їй з дітьми. Він не пропонував їй одружитись, але ОСОБА_10 казала, що їх не бачить разом, бо як такого життя у них вже не було. Був певний період, коли вона з ОСОБА_10 не спілкувалась. 
Свідок ОСОБА_26 , вихователь ДНЗ №15. Дала покази, що три роки старший син сторін відвідував садочок за приналежністю вулиці за місцем проживання – АДРЕСА_2 . Знає ОСОБА_10 та ОСОБА_27 як порядну сім`ю. Вони відвідували свята, збори. Відомо, що батьки дитини були на різних прізвищах, не придавала цьому значенню. 
Свідок ОСОБА_28 , знайомий, дав покази, що допомагав з ремонтом на обох квартирах сім`ї ОСОБА_29 , перевозив їхні речі з однієї квартири на другу. Часто був у них в гостях, два три-рази на місяць. Відомо, що вони орендували квартиру перед переїздом на куплену квартиру на АДРЕСА_4 . Вважав ОСОБА_10 та ОСОБА_27 сім`єю. Йому невідомо, що у ОСОБА_27 була інша сім`я. 
Свідок ОСОБА_30 , колега по роботі ОСОБА_2 , дав покази, що його сім`я та сім`я ОСОБА_31 ходили один до одного в гості, так би мовити дружили сім`ями. Зокрема, у гостях у ОСОБА_27 та ОСОБА_10 бував десь два рази на тиждень. Їхня була друже гарна та дружня, не розуміє чому вони розійшлись. Йому не відомо, що ОСОБА_24 перебував у іншому зареєстрованому шлюбі. 
Свідок ОСОБА_15 , хрещений батько ОСОБА_32 - сина ОСОБА_27 та ОСОБА_10 . Дав покази про те, що приходив до ОСОБА_27 та ОСОБА_10 у гості на всі свята і в будні дні, коли ті проживали ще по АДРЕСА_2 . Під час їхньої поїздки на море, йому залишали ключі, щоб він доглядав за квартирою, вазонами ОСОБА_10 . У 2018 році, ОСОБА_33 звернувся до нього, що позичити 10 000 дол., бо має намір покращити їхні житлові умови. Восени 2022 року, кошти йому були повернуті. Відомо, що ОСОБА_24 працював, ОСОБА_10 доглядала за дітьми. Він бував також у них в квартирі по АДРЕСА_6 , але не так часто, оскільки тоді почався карантин. Йому не було відомо чи перебували ОСОБА_10 та ОСОБА_24 у зареєстрованому шлюбі.
Свідки ОСОБА_34 ( директор ДНЗ « Гуцулочка»), ОСОБА_35 ( сусідка по АДРЕСА_2 ), ОСОБА_36 ( сусідка по АДРЕСА_6 ), ОСОБА_37 ( приятель ОСОБА_2 ), ОСОБА_38 ( приятель, співробітник) дали суду покази про те, вважали ОСОБА_1 та ОСОБА_2 сім`єю. Відомо, що з початку повномасштабного вторгнення ОСОБА_10 з дітьми виїхали за межі України. Свідки, ОСОБА_39 є сусідами та приятелями, бували у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у гостях. 
Так, відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
За положеннями частин першої, другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Разом з тим згідно із статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.
Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно саме у період його придбання ( ст. 74 СК України).
Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.
Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.
Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.
Питання щодо встановлення факту спільного проживання однією сім`єю вирішується у кожному конкретному випадку, з урахуванням встановлених обставин справи та поданих сторонами доказів.
Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_2 вказував на те, що проживаючи однією сім`єю із ОСОБА_40 , вони вели спільний побут, мали спільний бюджет, взаємні права та обов`язки по відношенню один до одного, дітей, придбавали майно в інтересах сім`ї, внаслідок спільної праці, шляхом об`єднання спільних індивідуальних зусиль, в результаті яких майно придбане ними за час спільного проживання є їх спільною власністю.
Так, сторона позивача –відповідача ОСОБА_1 посилалась на той факт, що ОСОБА_2 не утримував дітей, відтак вона була змушена звернутися із вимогою про стягнення аліментів, що також на думку ОСОБА_1 є доказом того, що сторони разом не проживали. 
При цьому, згідно із відкритої інформації сайту «Судова влада» та Єдиного державного реєстру судових рішень, вбачається, що дійсно, 29.01.2021 Івано-Франківським міським судом видано судовий наказ у справі № 344/18137/20 про стягнення аліментів на двох дітей в розмірі 1/3 частини заробітку, починаючи з 29.12.2020. Окрім зареєстрованого місця проживання боржника ОСОБА_2 , звертаючись із такою заявою стягувач вказує фактичне місце проживання боржника, яке збігається з її.
Разом з тим, слід зазначити, що саме звернення до суду із заявою чи позовом про стягнення аліментів, не свідчить про окреме проживання, чи відсутність спільного бюджету. При цьому, наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо ( ч. 3 ст. 19 ЦПК України). Здійснюється розгляд без учасників. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними ( ст. 181 СК України). Згідно висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 04 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті на користь того з батьків хто проживає із дитиною, а також того хто бере більш активну участь у її вихованні.
Встановлюючи факт спільного проживання сторін в періоді часу, суд бере до уваги й те, що після виїзду ОСОБА_1 за межі України, протягом тривалого часу така не вчиняла активних дій спрямованих на виселення ОСОБА_2 із спірного житла, належних доказів такому не надано, як і доказів на підтвердження існування будь –якої домовленості щодо оренди, права користування щодо квартири. Відсутні звернення в уповноваженні органи щодо самовільного зайняття житла, звернення із претензіями безпосередньо до ОСОБА_2 , переписок у телефонних додатках чи соціальних мережах. 
Серед підстав викладених у відзиві, позові ОСОБА_1 та усно зазначеними адвокатом, показів свідка ОСОБА_41 , - має місце відсутність з боку ОСОБА_2 пропозиції щодо реєстрації шлюбу, відсутність, на думку вказаної сторони, належного матеріального забезпечення, що і спричинило між сторонами непорозуміння, спір, що в свою чергу також притаманно сімейним відносинам. 
Так, фото, які містяться у матеріалах справи та на яких зображені сторони, відтворюють певний характер їх взаємовідносин, у тому числі, проведення разом відпочинку, однак враховуючи всі докази в сукупності, зокрема : покази свідків, які вказали, що вважали ОСОБА_1 та ОСОБА_2 сім`єю, які виховували спільних дітей; більшість свідків бували в них в гостях. Також, враховується той факт, що ОСОБА_2 тривалий час, після виїзду ОСОБА_1 за кордон, продовжує проживати у спірній кватирі, а доказів, що таке відбулось без її згоди та відома не надано. Позивач-відповідач при звернені із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на спільних дітей з ОСОБА_2 - зазначала одинакові їхнього адреси проживання. Також, судом береться до уваги розписка ОСОБА_2 про отримання в борг коштів для покращення житлових умов, яка за датою збігається з придбання спірної квартири.
Відтак, підсумовуючи викладене, судом встановлено, що у період з 01.09.2023 ( враховуючи реєстрацію розірвання шлюбу Рильчука -31.08.2013) по 16.03.2022 (за днем виїзду позивача відповідача з дітьми за кордон) між сторонами мали місце ознаки ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, вкладання коштів та джерела походження таких, зокрема на час набуття ОСОБА_1 спірного житла спірного майна.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК). В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи (див. пункти 41, 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20)).
При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (див. пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20)).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).
До складу майна, що підлягає поділу включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, у тому числі яке знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року у справі № 712/8602/19 (провадження № 61-14809сво21)).
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21)).
Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)).
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).
Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року в справі № 648/3137/15-ц (провадження № 61-17560св21)).
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (див. пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).
Позивач – відповідач ОСОБА_1 не надала доказів, на підтвердження вказаних нею обставин, і судом не встановлено обставин, які б спростовували презумпцію спільної власності подружжя на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею173,6 кв.м. 
Відтак, на підставі наведеного, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю – задоволити частково. Встановити факт проживання однією сім`єю без шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період з 01 вересня 2013 року по 16 березня 2022 року. Визнати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею173,6 кв.м. спільною сумісною власністю подружжя, визнавши ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності по частині квартири АДРЕСА_1 за кожним.
Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_1 , стягнути з такого завдані ним збитки в розмірі 186 200 грн., моральну шкоду в розмірі 50 000 грн, слід зазначити наступне :
Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.
Згідно зі статтею 7 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
Відповідно до частин першої, другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка вказує про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК України вимог, що ставляться до житлових приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. При цьому підлягають врахуванню обставини, визначені статтею 116 ЖК України.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17-ц, провадження № 14-64цс20.
Відповідно до статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не є такими, що мають тимчасовий характер. Тому їхні права, зокрема і житлові, розглядалися як постійні.
Отже, при вирішенні питання про припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом з урахуванням правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.
Неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
Аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц, провадження № 14-181цс18.
Як на підставу звернення із позовом ОСОБА_1 вказує, що ОСОБА_2 проник у спірну квартиру та незаконно там проживає. 
Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як наведено вище, між сторонами існували відносини притаманні подружжю, доказів, що у спірну квартиру ОСОБА_2 вселився без згоди ОСОБА_1 не надано. Крім цього, суд дійшов висновку, що таке житло є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; з таким ОСОБА_2 пов`язує тривалий зв`язок, зокрема і після виїзду ОСОБА_1 за межі України (17.03.20222).
Відповідно до ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Згідно із ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Згідно з ч. 1, п. 2 ч. 2, ч. 3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Частиною 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
На підставі викладено, позовні вимоги ОСОБА_1 про виселення, стягнення збитків та мор вільної шкоди, не зайшли свого підтвердження, та спростовують тими ж обставинами, що встановлені вище судом в контексті задоволення позову ОСОБА_16 про встановлення факту їхнього спільного проживання однією сім`єю без шлюбу та визнання спірної квартири спільною сумісною власністю. У позові ОСОБА_1 слід відмовити в цілому.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).
Керуючись ст.ст.12,13,81, 247,259 263,265,268,273 ЦПК України суд
УХВАЛИВ:
У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення та стягнення збитків – відмовити.
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю – задоволити частково.
Встановити факт проживання однією сім`єю без шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період з 01 вересня 2013 року по 16 березня 2022 року.
Визнати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею173,6 кв.м. спільною сумісною власністю подружжя. 
Визнати за ОСОБА_2 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повне найменування учасників справи:
Позивач – відповідач : ОСОБА_42 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_7 ;
Відповідач - відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса реєстрації : АДРЕСА_2 .
Повне рішення 10.04.2026.

Суддя Івано-Франківського міського суду Кіндратишин Л.Р.