Справа № 463/5736/21 Головуючий у 1 інстанції: Жовнір Г.Б. 
Провадження № 22-ц/811/3037/25 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

05 березня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
Головуючого судді: Савуляка Р.В.
суддів: Мікуш Ю.Р., Шандри М.М.
секретаря: Заяць Я.І. 
з участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ,
представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 ,
представника ОСОБА_5 – ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04 серпня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2021 року  ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.
В обгрунтування позовних вимог покликався на те, що 15 грудня 2017 року він позичив відповідачу ОСОБА_5 кошти в сумі 50 000 доларів США, а ОСОБА_5 взяв на себе обов`язок повернути кошти до 01 червня 2018 року, про що складено відповідну розписку. Крім того, просив стягнути компенсацію за невчасне виконання грошового зобов`язання в розмірі 3% що становить 3750 доларів США за період з 01 червня 2018 року до 31 грудня 2020 року.
В той же час, звертав увагу суду що ОСОБА_5 на час отримання позики перебував у шлюбі з ОСОБА_3 , та вважав, що оскільки такий позичив кошти перебуваючи у шлюбі, то у подружжя виникає солідарний обов`язок, щодо повернення боргу.
З огляду на вищенаведене, просив стягнути солідарно з ОСОБА_5 та  ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 53 750 доларів США, з яких сума заборгованості – 50 000 доларів США, 3 % річних – 3750 доларів США
Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 04 серпня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 53750 доларів США, з яких сума заборгованості – 50 000 доларів США, 3 % річних – 3750 доларів США.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 10 520 грн.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04 серпня 2025 року оскаржила представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 .
В апеляційній скарзі покликається на те, що ОСОБА_5 , перебуваючи у шлюбі, позичив значну суму коштів і не повернув її.
Дружина ОСОБА_5 ОСОБА_3 знала про позику, отриману в інтересах сім`ї, але надала жодних доказів на спростування презумпції спільності отриманої її чоловіком позики, тому обов`язок повернути борг є солідарним.
Вважає, що суд першої інстанції безпідставно не задовольнив подане ним клопотання про виклик відповідачів в якості свідків для надання показів, що стосуються обставин справи.
Просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04 серпня 2025 року змінити, задовольнивши позов повністю. 
У жовтні 2025 року на адресу суду від представника  ОСОБА_5 - ОСОБА_6 надійшов відзив на апеляційну скаргу, вважає її необґрунтованою та такою, що не підлягає
задоволенню. Вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи у стягненні заборгованості з ОСОБА_3 , правильно застосував норму матеріального права з урахуванням висновків
Верховного Суду, оскільки у даній справі не встановлено обставин того, що ОСОБА_3 знала про договір позики, надавала згоду на укладення такого договору. Відповідних доказів не було надано позивачем у суді першої інстанції. 
Просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04 серпня 2025 року – без змін.
У жовтні 2025 року на адресу суду від представника  ОСОБА_3 - ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу. Вважає, що перебування ОСОБА_3 в шлюбі з ОСОБА_5 не є беззаперечною підставою для солідарного стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за вищевказаною розпискою, укладеною без її згоди та за
відсутності доказів використання суми позики в інтересах сім`ї. Наголошує на тому, що ні розписка, ні будь-які інші докази, наявні в матеріалах справи, не містять жодної
інформації про отримання позики з метою придбання будь-якого майна в інтересах
сім`ї. Позивачем також не надано суду жодних доказів використання суми позики в
інтересах сім`ї. ОСОБА_3 не давала згоди на укладення договору позики, оформленого
відповідною розпискою. Просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити.
03 лютого 2026 року від ОСОБА_3 надійшли додаткові пояснення, в яких зазначила, не надавала згоди на укладення договору позики від 15 грудня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , про наявність такого договору дізналась у 2025 році. Окрім цього, наголошує, що з 2017 року по теперішній час кошти позики не використовувались в інтересах сім`ї, а тому відсутні підстави покладення на неї солідарної відповідальності щодо стягнення коштів за вищевказаним договором позики.
04 лютого 2026 року від представника ОСОБА_5 – ОСОБА_6 надійшли додаткові пояснення, в яких, покликаючись на правові позиції Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 638/5286/17, від 15 квітня 2021 року у справі № 595/1198/19, від 08 листопада 2023 року у справі № 947/31704/19, наголошує, що позивачем у позовній заяві не наведено жодних обставин, які свідчили б про те, що ОСОБА_5 , позичаючи гроші у ОСОБА_1 , повідомляв його, що такі кошти позичаються в інтересах сім`ї.Відсутні докази, які свідчать, що такі кошти передавались на задоволення інтересівсім`ї, та що ОСОБА_3 знала про таку позику.
Розгляд справи в суді апеляційної інстанції призначався на 29 січня 2026 року (а.с. 61-64), 05 лютого 2026 року (а.с. – 76) та 05 березня 2026 року. 
Представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 брав участь в судовому засіданні 29 січня 2026 року, де надав додаткові пояснення на підтримання доводів апеляційної скарги. 
В подальшому, ОСОБА_2 в судові засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, тому його неявка, відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, який проводиться за його відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, пояснення представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 та представника ОСОБА_5 – ОСОБА_6 на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом та матеріалами справи встановлено, що 15 грудня 2017 року позивач ОСОБА_1 позичив відповідачу ОСОБА_5 кошти в сумі 50 000 доларів США, а ОСОБА_5 взяв на себе обов`язок повернути кошти до 01 червня 2018 року, про що складено відповідну розписку (а.с.5).
Як вбачається із долученої до матеріалів справи розписки ОСОБА_5 , строк повернення коштів за такою вказано до 01 червня 2018 року.
З витягу про актовий запис про шлюб №358 від 04 березня 2008року, встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб (а.с.45), та відповідно перебували у шлюбі на час укладення договору позики.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_5 доказів належного виконання умов договору не надав, а також не надав доказів того, що невиконання зобов`язань за договором сталося не з його вини, відтак заборгованість у розмірі 50 000 доларів США та три проценти річних від простроченої суми у розмірі – 3750 доларів США. підлягає стягненню на користь позивача з відповідача, як позичальника.
В той же час, суд першої інстанції дійшов висновку, що у наданих позивачем розписці не зазначено, на які цілі були отримані позика, та не вказано, що відповідачка ОСОБА_3 , надавала свою згоду на її отримання, позивачем не надано належних і допустимих доказів про укладення договору позики в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошових коштів за цим договором для задоволення потреб сім`ї.
З таким висновком колегія суддів погоджується з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.
Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 204 ЦК України визначено принцип презумпції правомірності правочину - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Крім цього, суд враховує, що за правилами ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відтак у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три проценти річних від простроченої суми.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції вірно керувався нормами права, які регулюють укладення, виконання та обов`язковість договорів, а також правові наслідки договору позики.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що розписка від 15 грудня 2017року підтверджує укладення договору позики  ОСОБА_1 та ОСОБА_5 та факт передачі коштів, а відсутність доказів повернення боргу з боку  ОСОБА_5 є підставою для задоволення позову в частині стягнення основної суми боргу з нього в загальному розмірі 50 000 доларів США та три проценти річних від простроченої суми у розмірі – 3750 доларів США з позичальника.
В апеляційній скарзі позивач не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в солідарному стягненні з дружини ОСОБА_5 – ОСОБА_3 , оскільки на його думку остання знала про позику, отриману в інтересах сім`ї, але надала жодних доказів на спростування презумпції спільності отриманої її чоловіком позики, тому обов`язок повернути борг є солідарним.
Проте, колегія суддів не погоджується з такими доводами апеляційної скарги, з огляду на наступне.
Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Отже, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України).
Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньої участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).
У постанові Верховного Суду від 24 травня 2022 року у справі №333/911/20 вказано, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. 
Перебування відповідачів на час укладення договору позики у зареєстрованому шлюбі не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, обов`язків, визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведеність укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошей в інтересах сім`ї.
Подібних висновків дійшов Верховний Суд в постановах від 28 червня 2023 року в справі №712/13196/21, від 27 березня 2024 року в справі №359/950/16 та від 14 листопада 2024 року в справі №727/1140/21.
Доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 була обізнана про договір позики та не заперечувала проти такого, а також те, що кошти отримані ОСОБА_5 за договором позики останнім використані та витрачені в інтересах сім`ї, не надано.
Отримуючи в позику грошові кошти без згоди другого з подружжя, що не підтверджено згодою ОСОБА_3 , ОСОБА_5 став учасником зобов`язальних правовідносин та зобов`язався особисто відповідати за повернення грошових коштів.
Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, які викладені у постанові від 26 вересня 2018року у справі №713/285/2012, у постанові Верхового Суду від 27 листопада 2019 року у справі №133/9228/14ц, у постанові Верховного Суду від 15 вересня 2023 року у справі №466/10235/18, у постанові Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі №947/31704/19.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивачем не надано належних і допустимих доказів про укладення договору позики в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошових коштів за цим договором для задоволення потреб сім`ї.
З договору позики від 15 грудня 2017 року вбачається що ОСОБА_3 не підписувала та відповідно не надавала згоду на отримання коштів у борг від ОСОБА_1 її чоловіком ОСОБА_5 в інтересах сім`ї.
Позивачем ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції не надано доказів про те, що ОСОБА_3 знала про договір позики та надавала згоду на укладення такого договору, а також те, що кошти, були використані в інтересах сім`ї.
При таких обставинах висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для солідарної відповідальності подружжя за зобов`язаннями ОСОБА_5 перед ОСОБА_1 є обґрунтованими.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для солідарного обов`язку ОСОБА_3 з повернення грошових коштів за договором позики, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , та відмовою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення з неї грошових коштів за договором позики від 15 грудня 2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .
Покликання в апеляційній скарзі на постанову Верховного суду від 30 червня 2020 року у справі №638/18231/15-ц не є релевантни, оскільки обставини у даній справі відрізняютьсявід обставин у справі № 638/18231/15-ц.
Доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди апелянта із висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстав для його скасування з мотивів, викладених у апеляційній скарзі, колегія суддів не знаходить.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04 серпня 2025 року – залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 13 березня 2026 року.

Головуючий: Савуляк Р.В. 

Судді: Мікуш Ю.Р. 

Шандра М.М.