1	Справа № 335/12544/25  2/335/1308/2026 	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2026 року м. Запоріжжя
Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя у складі
головуючого - судді Мінаєва М.М.,
за участю секретаря судового засідання - Бойкинюк Д.П.,
за участю
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача - адвоката Краєвської І.М.,
відповідача - ОСОБА_2 ,
представника відповідача - адвоката Хрипченко Ю.Ю.,
представника третьої особи - Салтана В.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , поданим через представника – адвоката Краєвську Інну Миколаївну, до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Районної адміністрації по Вознесенівському району Запорізької міської ради як органу опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини разом з батьком, 
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2025 року до Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя надійшла позовна заява  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання їх малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком.
Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на таке.
07.02.2020 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який було зареєстрований Вознесенівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро), актовий запис №29. Від шлюбних відносин сторони мають сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12 березня 2024 року шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишився проживати із батьком, проте відповідач відмовляється це оформити в нотаріальному порядку відповідно до ст. 160 Сімейного кодексу України. Також відповідач нехтує своїми обов`язками щодо утримання дитини та не сплачує аліменти. У зв`язку із чим позивачем було подано до Вознесенівського районного суду позовну заяву про стягнення аліментів. Відповідач намагається маніпулювати батьком дитини, погрожуючи забрати сина жити до себе, як що той буде вимагати повернення боргу, який вона від нього отримала 21.10.2024 року, у розмірі 50000,00 євро. Стосовно боргу було направлено претензію про повернення коштів, а у випадку не повернення, подано позов до суду. В позасудовому порядку сторони не можуть дійти згоди про те, з ким має проживати дитина. Також батько дитини не може отримати від відповідача дозвіл або довіреності, для того щоб поїхати з дитиною в іншу країну навідати близьких родичів. Відповідач у будь-якому зверненні до позивача стосовно питань, пов`язаних з дитино, шукає свою вигоду, а не переймається тим, що буле краще для сина. Мати не опікується дитиною, її навчанням та вихованням, оскільки ставить у пріоритеті тільки своє особисте життя, а батьківські обов`язки виконує Позивач. Позивач власними силами намагається матеріально забезпечувати, доглядати та виховувати сина, а також виконувати всі інші обов`язки, покладені на нього законом та необхідні для належного утримання дитини. Мати намагається психологічно тиснути на дитину з метою спільного проживання з нею, однак сам син жити з матір`ю не бажає.
Неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2020 року проживає разом з батьком у Федеративній Республіці Німеччина. Дитина навчається у місцевій школі в Німеччині, за яку сплачує позивач. Батько повністю забезпечує сина всім необхідним. ОСОБА_4 має власну кімнату, всі потреби дитини в харчуванні, одязі, навчанні та дозвіллі забезпечуються в повному обсязі. Позивач має більшу прихильність до сина, самостійний дохід і нерухоме майно, в якому створені належні умови для фізичного, духовного та морального розвитку дитини і може забезпечити її усім необхідним, в тому числі для здійснення своїх обов`язків по вихованню та догляду.
Відтак, посилаючись на положення ст. ст. 161, 171 Сімейного кодексу України, ст. 12 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідну практику Європейського суду з прав людини, позивач просив суд визначити місце проживання ОСОБА_3 разом з ним.
Зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів випливає, позивач та відповідач, хоча й мають зареєстровані місця проживання в Україні, водночас зареєстровані й де-факто проживають у Федеративній Республіці Німеччина, а саме: позивач ОСОБА_1 проживає за адресою АДРЕСА_1 , а відповідач ОСОБА_2 – за адресою Lerchenauerstr. АДРЕСА_2 .
Крім того, малолітній ОСОБА_3 також зареєстрований і фактично проживає у ФРН разом з батьком.
У зв`язку з цим, ухвалою Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя від 24.12.2025 справу за позовом ОСОБА_1 було направлено до Верховного Суду для визначення підсудності в порядку ст. 29 ЦПК України.
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду Краснощокової Є.В. від 07.01.2026 підсудність цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 була визначена Вознесенівському районному суду міста Запоріжжя.
Ухвалою від 29.01.2026 було відкрите провадження у справі, її розгляд визначений в порядку загального позовного провадження.
09.02.2026 надійшов відзив на позов з доказами на його обґрунтування, поданий представником відповідача, адвокатом Хрипченко Ю.Ю.
У відзиві на позов зазначено, що після розлучення подружжя відповідач була змушена з`їхати з квартири, де вони проживали однією сім`єю, до маленької квартири в іншому районі. Неповнолітній син ОСОБА_4 деякий час проживав разом із матір`ю, але після переводу дитини до іншого навчального закладу, який територіально розташований значно дальше від житла відповідача, батьки дитини вирішили, в забезпечення зручності дитини і скорочення часу на шлях до і після школи, що син буде проживати разом з батьком. З тих пір ОСОБА_4 здебільшого живе з батьком, але приїздить до матері, залишається з нею на вихідні, гуляє. Відповідач дбайливо і турботливо виконує свій батьківський обов`язок: проводить час з сином, піклується про нього, купляє йому їжу, речі, навчальні матеріали, приймає участь у психологічному та фізичному вихованні, як того вимагає Конституція України, Сімейний Кодекс, а також Європейська конвенція з прав дітей. Тому обвинувачення позивача є надуманими та такими, що не відповідають дійсності. Позивач штучно створює перешкоди у спілкуванні матері з дитиною та створює моральний тиск, забороняє сину спілкування, не дозволяє йому приходити до матері на вихідні, штучно створює ситуації, за яких дитина на вихідні знаходиться поза межами міста і матір не має можливості з ним спілкуватись. Позивач підбурює дитину проти матері, розповідає про неї неправдиву інформацію. Крім того, надсилає на її адресу погрози та листи з вимогами обмеження побачень та спілкування з дитиною. Жодне обвинувачення, наведене в позовній заяві, не відповідає дійсності та не підтверджене належним доказом. Більше того, не зрозуміло, що хоче довести позивач, посилаючись на майновий спір між колишнім подружжям, який, до речі, він штучно створив. Всі дії та безпідставні обвинувачення позивача спрямовані на заплямування репутації матері в очах дитини. В свою чергу, відповідач не має наміру «воювати» з батьком дитини, не бажає доводити очевидну материнську та юридичну правоздатність, розуміючи, що всі спори, обвинувачення, перешкоди та судові тяжби розв`язані лише з метою помсти. Маючи здоровий глузд та батьківську відповідальність, яка має найвищу перевагу та пріоритет під час вирішення сімейних спорів за участю дітей, бажає щоб судове рішення в цій справі відповідало, насамперед, інтересам дитини.
25.02.2026 надійшла письмова відповідь на відзив з доказами на її обґрунтування, подана представником позивача.
У вказаній відповіді зазначено, що після розлучення позивач залишив відповідача разом з дитиною в квартирі свого старшого сина (разом із сином), щоб не травмувати дитину та надати час відповідачу для пошуку нового житла. Позивач сам допоміг відповідачу з пошуком нового житла та надав їй кошти після розлучення, шлюбну долю 20000,00 євро, та згодом у борг 50000,00 євро, для відновлення свого соціального стану та поліпшення життєвих умов. ОСОБА_2 вирішила переїхати без дитини та залишила сина з батьком, самоусунувшись від виконання обов`язків. Відповідач нечасто і нерегулярно відвідує дитину. Здебільшого позивачці бракує часу, щоб проводити його з дитино. Також вона маніпулює своїми правами матері, оскільки батько не може приймати рішення самостійно без погодження матері дитини. Вона використовує це як важіль тиску взамін на щось, що не впливає на інтереси дитини. Наразі у ОСОБА_5 в німецькій школі є проблеми, обох батьків викликали на бесіду. Єрмолаєва до школи на з`явилась. Вчителі запропонували ОСОБА_5 відвідати психолога. Проте без довіреності або згоди матері це неможливо зробити. Позивач звертався до відповідача з проханням надати дозвіл (довіреність) або він готовий був надати дозвіл ОСОБА_2 , щоб вона зайнялася цим питанням, якщо не хоче надавати дозвіл. Проте відповідач не надала довіреність та сама не зайнялась вирішенням зазначеного питання.
В підготовчому судовому засіданні представник позивача, адвокат Краєвська І.М., позовні вимоги підтримала. Крім того, представник позивача вважала за доцільне під час судового розгляду заслухати думку самого ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , який за віком здатен надати відповідні пояснення, щодо суті позовних вимог.
Представник відповідача, адвокат Хрипченко Ю.Ю., повідомила, що відповідач позов не визнає; проти виклику в судове засідання вказаних осіб не заперечувала, долучила до матеріалів справи додаткові письмові докази, а саме скріншоти з мобільного пристрою відповідача з фрагментами листування відповідача з позивачем та дитиною з приводу обставин, що мають значення для вирішення спору. Крім того, представник відповідача повідомила, що з огляду на позицію сторін відповідач бажає брати особисту участь в судовому розгляді в режимі відеоконференцзв`язку.
Представник органу опіки та піклування, Салтан В.Ю., зауважив, що висновок щодо доцільності визначення місця проживання дитини з батьком може бути наданий без урахування відомостей про житлові умови позивача і відповідача, перевірити які немає можливості через перебування обох сторін за межами України.
Ухвалою суду від 17.03.2026 підготовче провадження було закрите, а справу призначено до судового розгляду.
Під час судового розгляду позивач ОСОБА_1 та його представник, адвокат Краєвська І.М., позовні вимоги підтримали, пославшись в цілому та факти і доводи, викладені в позовній заяві.
Відповідач ОСОБА_2 під час судового розгляду пояснила, що по суті позову, тобто щодо визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_6 разом з батьком, вона не заперечує. Водночас відповідач, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на позов, заявила, що не визнає і заперечує доводи, на які позивач посилається в обґрунтування своїх вимог, оскільки вони не відповідають дійсності. Дитина де-факто почала проживати разом з батьком приблизно з серпня 2025 року, і первісно це було пов`язано з тим, що місце проживання позивача є значно ближчим до школи, де навчається ОСОБА_4 , тобто таке рішення було прийнято виключно в інтересах дитини. Крім того, у цьому саме житлі ОСОБА_4 проживає з 2020 року, тобто приблизно з 6-7 річного віку, у зв`язку з чим відповідач з розумінням ставиться до того, що син вважає саме це житло своїм домом, йому там звично і затишно. Також відповідач не заперечувала того, що позивач забезпечує сина всім необхідним, і проживання разом з батьком не становить загрози для його нормально матеріального і духовного розвитку, хоча відповідач й вбачає ознаки впливу батька на сина щодо формування негативного ставлення до матері. Разом з цим відповідач поважає думку самого ОСОБА_5 , який в особистому спілкуванні повідомив матері, що бажає проживати разом з батьком, і не має наміру перешкоджати сину в цьому. До того ж, соціальний статус та матеріальні можливості відповідача станом на час розгляду справи відрізняються від статус і можливостей позивача, який має право на постійне проживання у ФРН і матеріальні статки, достатні для забезпечення всіх потреб дитини.
Представник органу опіки та піклування Салтан В.Ю. під час судового розгляду просив ухвалити рішення в найкращих інтересах дитини і з урахуванням відомостей, викладених у листі Районної адміністрації по Вознесенівському району Запорізької міської ради від 08.04.2026 № 01-13/0758.
Такий лист надійшов до суду 09.04.2026 і в ньому зазначено таке.
Питання надання висновку щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , розглядалось на засіданнях комісії з питань захисту прав дитини районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району 30.03.2026 в присутності адвокатів батька та матері дитини, батько, мати та дитина були заслухані шляхом зв`язку через месенджери.
Малолітній ОСОБА_3 повідомив, що він мешкає з батьком, мати мешкає окремо, з мамою спілкується, на вихідні дні приїздить в гості до неї, у нього були проблеми з поведінкою в школі, через що викликали до школи батьків. Також він повідомив, що на даний час бажає проживати разом із батьком.
Батько дитини ОСОБА_1 повідомив, що його і матір дитини викликали до школи через проблеми поведінки сина у школі. Проте до адміністрації навчального закладу прийшов тільки він. Йому повідомили, що з дитиною треба працювати психологу, а для цього необхідна згода обох батьків. ОСОБА_1 повідомив мати дитини про необхідність отримання відповідної згоди, проте вона її не надала. Тому він змушений був звернутись до суду щодо визначення місця проживання дитини. Він не заперечує щоб син жив з тим із батьків, з ким сам схоче.
Мати дитини ОСОБА_2 повідомила, що вона мешкає окремо від дитини, на даний час переїхала до іншої квартири в Німеччині, працює по сорок годин на тиждень, з дитиною спілкується регулярно, на вихідні дні син приїздить до неї, інколи заходить на роботу. Батько дитини надсилав їй бумаги про передачу всіх прав представництва на сина, а вона не погодилась з цим. В школу вона не змогла прийти через зайнятись на роботі. Вона не згодна з позовною заявою батька дитини.
Відповідно до ч.5 ст. 19 Сімейного кодексу України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Зважаючи на вищевказане, через неможливість обстеження умов фактичного місця проживання дитини, її батьків, відсутність акту оцінки потреб сім`ї, належної інформації про доходи, підготувати на даний час висновок щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не є можливим.
Під час судового розгляду судом була заслухана думку самого неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо порушеного позивачем питання. ОСОБА_4 повідомив суду, що має бажання проживати разом з батьком і прийшов до такого рішення самостійно і добровільно, без будь-якого стороннього впливу на нього, в тому числі з боку батька. Проживання разом з батьком для нього є зручним і комфортним як в матеріальному, так і в емоційному сенсі, оскільки він бажає проживати у чоловічому середовищі, поруч з батьком та середнім братом. При цьому він продовжує спілкуватись з матір`ю.
Заслухавши пояснення учасників справі і дослідивши надані ними докази, суд встановив такі обставини.
07.02.2020 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який було зареєстрований Вознесенівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро), актовий запис №29. Від шлюбних відносин сторони мають сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивач та відповідач, хоча й мають зареєстроване місця проживання в Україні за адресою АДРЕСА_3 , станом начас розгляду зареєстровані й де-факто проживають у Федеративній Республіці Німеччина, а саме: позивач ОСОБА_1 проживає за адресою АДРЕСА_1 , а відповідач ОСОБА_2 – за адресою Lerchenauerstr. АДРЕСА_2 .
Неповнолітній ОСОБА_3 також зареєстрований і з 2020 року фактично проживає у ФРН за адресою Offenbachstr, 1 81241, Мюнхен, Німеччина.
За вказаною адресою сторони та неповнолітній ОСОБА_3 проживали як сім`я до 2024 року, що учасники справи не оспорювали.
В подальшому шлюб між сторонами був розірваний Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12 березня 2024 року, сторони почали проживати окремо.
Як свідчать письмові заяви по суті спору, подані сторонами, а також їх особисті пояснення в судовому засіданні, між позивачем та відповідачем після розірвання шлюбу залишаються невирішеними низка питань щодо порядку спілкування є неповнолітнім ОСОБА_5 , участі кожного з батьків в його утриманні і вихованні, що супроводжується триваючим особистісним конфліктом і значною емоційною напругою між батьками. На це вказує, зокрема, той факт, що доводи кожної сторін в значній частині зводяться до критики поведінки протилежної сторони після розлучення і не стосуються безпосередньо дитини.
Разом з цим судом встановлено, і сторонами не оспорювалось, що приблизно з серпня 2025 року неповнолітній ОСОБА_7 безперервно проживає разом з батьком. Згідно наданих позивачем копії фотографій з місця проживання ОСОБА_5 , достовірність яких сторона відповідача не заперечувала, дитина за місцем проживання батька забезпечена всім необхідним для комфортного проживання, нормального матеріального і духовного розвитку.
Також судом встановлено, що неповнолітній ОСОБА_7 зарахований до Економічної школи KERMESS у м. Мюнхені, де й навчається станом на час розгляду справи. Витрати на оплату навчання несе позивач, що підтверджується довідкою про банківські операції по рахунку позивача.
Доказів того, що проживання разом з батьком несе загрозу для нормального розвитку дитини або не відповідає її бажанню чи інтересам, віку або стану здоров`я, суду надано не було.
Навпаки, неповнолітній ОСОБА_7 , якому станом на час розгляду справи виповнилось повні тринадцять років, особисто перед судом підтвердив своє бажання і в подальшому проживати з батьком, оскільки вважає, що так йому краще.
Також суду не було надано належних і допустимих доказів того, що позивач створює відповідачу перешкоди у спілкуванні з дитиною або іншим чином негативно впливає на їх стосунки.
При цьому, як свідчить надане стороною відповідача листування у месенджері між ОСОБА_5 і відповідачем, між ними зберігається емоційний зв`язок, притаманний нормальним стосункам між матір`ю і сином, і що вони з повагою ставляться один до іншого і до вибору, який кожен з них зробив у поточному періоді життя.
Оцінюючи позовні вимоги та предмет їх законності та обґрунтованості, а також оцінюючи встановлені під час судового розгляду обставини, суд виходить з такого.
Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у статті 7 СК України, згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).
При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу (стаття 141 СК України).
Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).
Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Відповідно до статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.
При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина четверта та п`ята статті 19 СК України).
У частині шостій статті 19 СК України передбачено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зазначено, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року».
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22) вказано, що «сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків та є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів. Судам слід пам`ятати, що основним суб`єктом, на якого має вплив ухвалене рішення у сімейних спорах цієї категорії, є саме дитина.
У спорах про визначення місця проживання дитини суди мають крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановити та надати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема:
особисті якості батьків (моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, наркотичними речовинами, перебування на диспансерному нагляді, притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності);
відносини, які існують між кожним із батьків і дитиною (встановлення повного чи часткового виконання батьківських обов`язків, наявність причин що впливають на виконання батьківських обов`язків; встановлення, чи враховують мати/батько інтереси дитини, чи є взаєморозуміння між кожним із батьків і дитиною);
можливість створення дитині належних умов для виховання і розвитку (наявність самостійного доходу, належних житлових умов у кожного із батьків);
стан здоров`я дитини (наявність хвороб у дитини, що потребують посиленого догляду, наявність у батьків навичок щодо надання первинної медичної допомоги);
стан безпеки дитини (можливість створення дитині безпечних умов для життя та розвитку) тощо.
Указане тлумачення статті 161 СК України при розгляді категорії справ, що стосуються надчутливої сфери правовідносин (оскільки йдеться не просто про спір між позивачем і відповідачем, а про долю дитини), є сталим та однозначним у практиці Верховного Суду (див. постанови від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18, від 15 квітня 2020 року у справі № 761/35714/16-ц, від 23 жовтня 2021 року у справі № 127/17427/20, від 08 вересня 2023 року у справі № 639/3862/20, від 28 вересня 2023 року у справі № 944/5191/19)».
З огляду на введення воєнного стану в Україні, вирішуючи спори, що стосуються прав та інтересів дитини, першочерговим завданням держави є забезпечення її безпеки і права на життя. Сам факт запровадження на території України воєнного стану не є достатньою підставою для визначення місця проживання дитини з одним із батьків. Водночас обставини, пов`язані із безпекою дитини та наслідками бойових дій є істотними, підлягають встановленню та оцінці судом. При вирішенні спору про місце проживання дитини під час воєнного стану суди мають оцінювати всі обставини справи в їх сукупності, застосовувати гнучкі підходи до ухвалення рішення у справі з урахуванням найкращих інтересів дитини, балансу між інтересами дитини та правами батьків на її виховання (див. постанову Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі № 760/31518/21 (провадження № 61-5668св23).
Як встановлено судом, сторони разом з дитиною почали проживати на території ФРН з 2020 року, однак після 24.02.2022 їх постійне проживання за межами України обумовлене загрозою життю та здоров`ю дитини, пов`язаною з активними бойовими діями на території України.
У постанові КЦС ВС від 22.10.2025 у справі № 202/14959/23 сформульовано правову позицію, згідно якої факт проживання дитини за кордоном (незалежно від того чи вивезена дитина за кордон до звернення до суду з позовом про визначення місця її проживання чи після) не впливає на вирішення судами України спору про визначення місця її проживання. Повернення дитини в Україну не є передумовою для вирішення спору між батьками про визначення місця проживання такої дитини. Проживання дитини за кордоном не є самостійною підставою для відмови у позові про визначення місця проживання такої дитини разом з одним з батьків в Україні.
У тій же постанові КЦС ВС зазначено, що передбачена частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. У разі, якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами. Якщо з тих чи інших причин орган опіки та піклування відмовиться надати свій висновок у справі, де за приписами частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України надання ним такого висновку є обов`язковим, ця обставина не означає неможливості розгляду та вирішення спору. Протилежний підхід є рівнозначним відмові у доступу до правосуддя і означав би порушення положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначений підхід має загальний характер і є цілком справедливим для випадків, коли не було отримано письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок, зокрема, у зв`язку із перебуванням дитини за межами країни, перебуванням дитини на непідконтрольній території, неможливості встановити місце фактичного перебування дитини з одним із батьків тощо (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22).
Відтак, суд вважає за можливе вирішити спір між сторонами по суті за відсутності висновку органу опіки та піклування, який не має можливості його скласти і надати суду з причин, які від нього не залежать, а саме через проживання дитини та її батьків за межами України.
У постанові Верховного Суду від 09 лютого 2023 року у справі № 753/572/20, зазначено, що: «дитина є суб`єктом права і, незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Під час визначення місця проживання дитини, зважаючи на вікову категорію, необхідно проводити з нею бесіду, головним завданням якої є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення її інтересів та з`ясування думки щодо бажання дитини проживати з одним із батьків.
Про необхідність заслуховування думки дітей, які досягли певного віку, та її врахування при вирішенні спорів про відібрання дітей зазначено, зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (заява 39948/06). У параграфі 59 цього рішення вказано, що суд також зауважує, що на жодному етапі провадження у справі судді не заслуховували дітей. Проте, при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Результат аналізу наведених вище норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, насамперед повинні бути враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору.
Беручи до уваги наведені вище критерії та орієнтири, судом було з`ясовано в судовому засіданні думку дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в режимі відеоконференції, який зазначив, що дійсно з 2020 року він проживає у Німеччині, спочатку жив з обома батьками, а з серпня 2025 року – з батьком та середнім братом (сином позивача від інших стосунків). У будинку, де вони проживають, у нього є окрема кімната, є все необхідне для навчання. Він відвідує школу, бажає проживати з батьком.
Належних та допустимих доказів, які б спростовували добровільність та щирість вказаної заяви неповнолітнього ОСОБА_5 , суду надано не було. Сама відповідач також не ставила під сумнів вибір сина.
Суд виходить з того, що позивач належні та допустимі докази на підтвердження того, що він створив належні умови для розвитку дитини, її навчання, піклується про дитину, займається її вихованням, і що ці докази стороною відповідача не оспорювались.
Суд також бере до уваги, що заява відповідача про те, що вона по суті не заперечує проти визначення місця проживання сина разом з батьком, не свідчить про відсутність спору між батьками з цього питання.
Так, у постанові Верховного Суд від 29 листопада 2023 року у справі № 757/555/22 вказано, що «Верховний Суд не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що в цій справі відсутній спір між батьками з приводу визначення місця проживання дитини та зауважує, що:
по-перше, у випадку, коли суд уважає, що в справі відсутній предмет спору, то суд своєю ухвалою закриває провадження в справі (пункт 2 частини першої статті 255 ЦПК України), а не відмовляє в задоволенні позову;
по-друге, відсутність спору характеризується тим, що між сторонами не залишається неврегульованих питань, а тому задоволення матеріально-правової вимоги позивача за такої ситуації є недоцільним та таким, що не призведе до виникнення бажаних позивачем наслідків, які вже досягнуті сторонами з урахуванням їх домовленості між собою.
Натомість у справі, яка переглядається, саме по собі пред`явлення позову про визначення місця проживання дитини з матір`ю та подальше оскарження відповідачем рішення про задоволення цього позову в апеляційному порядку дає підстави для висновку, що між сторонами наявні неврегульовані питання щодо визначення місця проживання дитини».
Відтак, суд виходить з того, що саме по собі пред`явлення позову про визначення місця проживання дітей з батьком та подальша процесуальна позиція відповідача дають підстави для висновку, що між сторонами наявні неврегульовані питання щодо визначення місця проживання дитини. Водночас відсутність заперечень з боку відповідачки щодо проживання дитини разом із позивачем не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі.
Навпаки, існування триваючого конфлікту між батьками, а також формально-юридична невизначеність місця проживання дитини в позасудовому порядку вказують на існування спору між батьками і необхідність втручання держави та вирішення цього спору в найкращих інтересах дитини.
При цьому суд зауважує, що відповідач, як мати, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має рівне з позивачем право та обов`язок піклуватися про здоров`я, стан розвитку дитини, незалежно від того, з ким дитина проживає.
Також суд бере до уваги, що відповідач не заявила вимог про визначення місця проживання дітей із нею, зустрічний позов не пред`явила.
На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що в даному випадку найкращим інтересам дитини буде відповідати визначення місця її проживання саме з батько, а тому позов підлягає задоволенню.
Відповідно до положень ст. 141, 142 ЦПК України, беручи до уваги факт визнання відповідачем позовних вимог по суті, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідача лише наполовину, а інша половина підлягає поверненню позивачу з державного бюджету.
Враховуючи вищенаведене, на підставі ст.ст.7, 181, 182, 192, 197 Сімейного кодексу України, керуючись ст. ст. 82, 83, 258-259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 , поданий через представника – адвоката Краєвську Інну Миколаївну, до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Районної адміністрації по Вознесенівському району Запорізької міської ради як органу опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини разом з батьком, – задовольнити.
Визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з його батьком – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 484,48 грн.
Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову за квитанцією про оплату № 2343-3101-6533-8556 від 23.12.2025 у АТ «ТАСКОМБАНК» (одержувач ГУК у Зап. Обл. / м. Зап. Вознес. / 22030101), а саме у розмірі 484,48 грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення постанови апеляційним судом.
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного тексту рішення, а разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, - протягом 30 днів з дня вручення копії рішення.

Суддя         М.М. Мінаєв