Справа №519/264/25 
Провадження № 2/519/203/26 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К РА Ї Н И 

02.03.2026 м. Південне
Південний міський суд Одеської області у складі:
головуючого судді Лемця С.П.,
за участі секретаря судового засідання Волкової Н.О.,
позивача ОСОБА_1 ,
відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та судових витрат. 
В обґрунтування позову зазначили, що ОСОБА_4 та ОСОБА_7 отримали у ОСОБА_1 30.10.2017 грошові кошти у розмірі 2000 (дві тисячі) доларів США із зобов`язанням повернути їх за першою вимогою, що підтверджується відповідною розпискою. Відповідно до тієї ж розписки відповідачі зобов`язалися сплачувати 5 % щомісячно за користування запозиченими грошовими коштами (частково сплачено 08.07.2021 у розмірі, що є еквівалентом 150 доларів США). 08.01.2018 відповідачі запозичили ще 2000 (дві тисячі) доларів США на тих самих умовах.
Крім того, 16.12.2018 ОСОБА_2 та ОСОБА_7 отримали у ОСОБА_1 4000 (чотири тисячі) доларів США із зобов`язанням повернути їх за першою вимогою та виплатою 5 % щомісячно за користування запозиченими грошовими коштами. За вищезазначеною розпискою було повернуто: 16.01.2019 - 1500 (одна тисяча п`ятсот) доларів США; 29.09.2021 - 100 (сто) доларів США; 27.11.2021 - 200 (двісті) доларів США.
Крім того, 16.01.2019 ОСОБА_7 та ОСОБА_6 отримали у ОСОБА_1 та ОСОБА_8 4000 (чотири тисячі) доларів США із зобов`язанням повернути їх за першою вимогою та виплатою 5 % щомісячно за користування запозиченими грошовими коштами.
Однак, свого обов`язку щодо сплати коштів, відповідачі не виконали, за неодноразовими вимогами повернути гроші - ухиляються та відмовляють у поверненні.
Ухвалою судді Південного міського суду Одеської області Лемця С.П. від 13.11.2025 справу прийняти до свого провадження. Ухвалено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, зі стадії розгляду справи по суті.
Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, з підстав зазначених в позовній заяві. Також зазначив, що всі кошти, які позичальники йому повертали зазначені в самих розписках та враховані в позовних вимогах.
Позивач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримує в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов визнала частково та зазначила, що повертала запозичені гроші, однак це не було відображено ОСОБА_1 в розписці, зокрема відсутні дані про повернення нею 1500 доларів США.
Відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином, рекомендованими листами, однак рекомендовані повідомлення повернулися до суду з відміткою «адресат відсутній».
Відповідач ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до відкриття провадження у справі, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.57).
Цивільний процесуальний кодекс України не містить норм, які б передбачали здійснення провадження у справах щодо осіб, які померли до відкриття провадження у справі та визначає порядок процесуального правонаступництва лише у тих справах, де сторона - учасник процесу вибула з певних причин, у тому числі й у зв`язку зі смертю, після відкриття провадження у справі.
Згідно з ч. 1 ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.
Відповідно до ч. 5 ст. 543 ЦК України ліквідація солідарного боржника - юридичної особи, смерть солідарного боржника - фізичної особи не припиняють обов`язку решти солідарних боржників перед кредитором та не змінюють його обсягу та умов виконання.
Дослідивши доводи позовної заяви, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд доходить наступного.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 Цивільного кодексу України).
Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 ч. 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.
Частиною 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до статей 76-81 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Судом встановлено, що згідно оригіналів розписок ОСОБА_4 та ОСОБА_7 отримали у ОСОБА_1 30.10.2017 грошові кошти у розмірі 2000 (дві тисячі) доларів США із зобов`язанням повернути їх за першою вимогою. Відповідно до цієї ж розписки відповідачі зобов`язалися сплачувати 5 % щомісячно за користування запозиченими грошовими коштами (частково сплачено 08.07.2021 у розмірі, що є еквівалентом 150 доларів США). 08.01.2018 відповідачі запозичили ще 2000 (дві тисячі) доларів США на тих самих умовах. Залишок боргу 16850 доларів США (а.с.77).
Крім того, 16.12.2018 ОСОБА_2 та ОСОБА_7 отримали у ОСОБА_1 4000 (чотири тисячі) доларів США із зобов`язанням повернути їх за першою вимогою та виплатою 5 % щомісячно за користування запозиченими грошовими коштами. За вищезазначеною розпискою було повернуто: 16.01.2019 - 1500 (одна тисяча п`ятсот) доларів США; 29.09.2021 - 100 (сто) доларів США; 27.11.2021 - 200 (двісті) доларів США. Залишок боргу 8510 доларів США (а.с.78).
Крім того, 16.01.2019 ОСОБА_7 та ОСОБА_6 отримали у ОСОБА_1 та ОСОБА_9 4000 (чотири тисячі) доларів США із зобов`язанням повернути їх за першою вимогою та виплатою 5 % щомісячно за користування запозиченими грошовими коштами. Залишок боргу 14400 доларів США (а.с.77а).
Згідно розрахунку позивача борг склав 49960,00 доларів США, однак, як встановлено судом, на день винесення рішення суду кошти повернуто не було, а отже відповідачем було порушено зобов`язання передбачені договором позики.
Разом з цим, матеріалами справи не доведено наявності боргу ОСОБА_7 та ОСОБА_6 перед ОСОБА_3 , оскільки як вбачається з розписки від 16.01.2019 кошти були запозичені у ОСОБА_1 та ОСОБА_8 . Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, доказів, зокрема щодо зміни прізвища, суду не надала
При цьому, суд критично оцінює покази відповідача ОСОБА_2 про те, що вона повертала запозичені гроші, оскільки вказане не підтверджено жодними доказами.
Зі змісту вказаних документів - боргових розписок вбачається факт передачі відповідної суми коштів від позикодавця до позичальника та часткове погашення сум боргу.
Положеннями статей 1046, 1047 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно з частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.
Постановою Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.
Відповідно до частини 1 стаття 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Уклавши даний договір на умовах, викладених у ньому, відповідачі тим самим засвідчили свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені.
Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня, при цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зроблено висновок, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.
З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково.
Провадження відносно ОСОБА_4 підлягає закриттю на підставі п.7 ч.1 ст.255 ЦПК України
У відповідності до ст.141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 15140 грн.
Керуючись статтями 526, 533, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України, статтями 13, 81, 141, 259, 263-265, 280-281 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:
Позовні вимоги задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 20850 доларів США згідно розписки від 30.10.2017.
Стягнути солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10710 доларів США згідно розписки від 16.12.2018.
Стягнути солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 18400 доларів США згідно розписки від 16.01.2019.
Стягнути в рівних частках з ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 15140 (п`ятнадцять тисяч сто сорок) грн.
Закрити провадження у справі в частині позовних вимог до ОСОБА_4 .
Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів, з урахуванням п.15.5 Перехідних положень ЦПК України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідач ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 .
Відповідач ОСОБА_6 , РНОКПП невідомо, місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 .
Відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_4 .
Дат та час проголошення рішення 02.03.2026.

Суддя Сергій ЛЕМЕЦЬ