Справа № 303/4900/25
2/303/1753/25

РІШЕННЯ (Заочне)
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2026 року        м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області
у складі головуючого судді   Заболотного А.М.
секретар судового засідання  Желізняк К.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань в м. Мукачево в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Федоренко Едуард Юрійович, ОСОБА_4 , про визнання права власності в порядку спадкування, припинення права власності на частку у спільному майні,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Федоренко Е.Ю., ОСОБА_4 , про визнання права власності в порядку спадкування, припинення права власності на частку у спільному майні. 
В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що квартира, розташована за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 74,1 кв.м., перебуває у спільній сумісній власності ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на житло. Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 відкрилася спадщина на належну йому частку у вказаному нерухомому майні. Заповіту ОСОБА_5 не залишив, у зв`язку з чим спадкування здійснюється за законом. Так, спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_5 є його дружина - позивач ОСОБА_1 та донька - позивач ОСОБА_2 , а також інші діти, зокрема відповідач ОСОБА_3 та третя особа ОСОБА_4 . Позивачі зазначають, що вони прийняли спадщину після смерті спадкодавця, зокрема, шляхом постійного проживання разом із ним на час відкриття спадщини. Інші спадкоємці не зверталися із заявами про прийняття спадщини. З метою оформлення спадкових прав позивач ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Мукачівського районного нотаріального округу однак постановою нотаріуса їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/4 частку вказаної квартири. Підставою для відмови стало те, що нотаріус дійшов висновку про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю належного визначення часток співвласників у спільному майні. Таким чином, за відсутності заяв на визначення часток, а також в разі смерті одного із співвласників визначення (встановлення) частки відбувається лише в судовому порядку. Позивачі також вказують на те, що ОСОБА_3 фактично не проживає у зазначеній квартирі, не бере жодної участі в її утриманні, не сплачує комунальні послуги. Через те, що відповідач є власником майна, неможливо укласти угоди з організаціями, що надають відповідні послуги (газ, електропостачання, водопостачання). Натомість всі витрати здійснює виключно позивач ОСОБА_1 . Крім того, частка відповідача у вказаному майні є незначною і не може бути виділена в натурі зі збереженням свого цільового призначення та цінності. На цей час між сторонами склалися неприязні відносини та хоч вони і є власниками цього нерухомого майна на праві спільної сумісної власності, у них відсутня домовленість щодо права користування та розпорядження даним майном. На підставі викладеного, позивачі просять суд визнати за ними право власності на 1/8 частки квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частки квартири з одночасним припиненням права власності ОСОБА_3 на 1/4 частки вказаної квартири та виплатою йому відповідної компенсації.
Ухвалою суду від 14.07.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 01.08.2025 року, відкладено на 17.09.2025 року, на 09.10.2025 року та на 11.11.2025 року. 
Вищезазначеною ухвалою також було задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів від Державної прикордонної служби України та від приватного нотаріуса Мукачівського районного нотаріального округу Федорченко Едуарда Юрійовича.
Витребувані докази від Державної прикордонної служби України надійшли до суду 21.07.2025 року та повторно 04.08.2025 року.
У зв`язку з невиконання ухвали суду про витребування доказів в частині витребування від приватного нотаріуса Мукачівського районного нотаріального округу Федорченко Е.Ю. підготовче засідання відкладено на 09.10.2025 року та на 11.11.2025 року. 
Ухвалою від 11.11.2025 року уточнено прізвище приватного нотаріуса та повторно витребувано від приватного нотаріуса Мукачівського районного нотаріального округу Федоренко Едуарда Юрійовича, належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Підготовче засідання відкладено на 03.12.2025 року та на 16.12.2025 року.
08.12.2025 року на виконання ухвали суду про витребування доказів надійшла спадкова справа, заведена після смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою від 16.12.2025 року підготовче провадження у справі закрито та призначено до судового розгляду по суті на 16.01.2026 року. В подальшому судовий розгляд справи відкладено на 12.02.2026 року, на 12.03.2026 року та на 26.03.2026 року.
26.03.2026 року від представника позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , адвоката Бойко Б.Б., надійшло клопотання про долучення доказів, а саме квитанції про перерахування грошових коштів на депозитний рахунок суду. 
Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , їхній представник, адвокат Бойко Б.Б., в судове засідання не з`явилися, представник позивачів подав до суду заяву про розгляд справи за його та позивачів відсутності, просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_3 у підготовче засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. У зв`язку із неявкою відповідача, який був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, без поважних причин в судове засідання, оскільки про поважність причин неявки суд не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування умов, передбачених ст. 280 ЦПК України.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Федоренко Е.Ю. в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 в засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Від представника ОСОБА_4 до суду надійшла заява про проведення судового розгляду за відсутності третьої особи, проти задоволення позовних вимог не заперечує.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 01.07.1994 року № 276 квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 та членам його сім`ї: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 .
ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 11.11.2002 року.
Зі свідоцтва про шлюб (свидетельство о браке) серії НОМЕР_2 від 01.04.1967 року встановлено, що позивач ОСОБА_1 є дружиною померлого ОСОБА_5 .
Від даного шлюбу у них народилася донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 10.03.2022 року.
Також встановлено, що ОСОБА_6 зареєструвала шлюб з ОСОБА_7 та змінила прізвище на « ОСОБА_8 » (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_4 від 07.09.2019 року).
З експертного висновку Українського бюро лінгвістичних експертиз № 056/334-m від 27.02.2025 року встановлено, що особові імена ОСОБА_9 (свідоцтво про смерть, витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі, записи ОСОБА_5 ) та ОСОБА_10 (свідоцтво про народження ОСОБА_6 (повторно), запис батько ОСОБА_11 ) в документах, наданих для експертизи, є ідентичними. 
З матеріалів витребуваної спадкової справи № 1/2022 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 встановлено, що на день смерті останнього, місцем проживання та реєстрації якого було АДРЕСА_1 , були зареєстровані: дружина померлого – ОСОБА_1 , 1939 року народження, дочка померлого – ОСОБА_2 , 1966 року народження, та онук померлого – ОСОБА_12 , 1996 року народження (довідка виконкому Горондівської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області № 520 від 02.06.2021 року).
З листа приватного нотаріуса Мукачівського районного нотаріального округу Закарпатської області Федоренка Е.Ю. від 05.01.2022 року № 2/02-14, наданого у відповідь на заяву ОСОБА_1 щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку в квартирі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено, що спірна квартира знаходиться у спільній сумісній власності, а тому у разі смерті одного із співвласників спільної сумісної власності для оформлення спадкових прав необхідним є попереднє визначення частки померлого у спільному майні. У листі також зазначено, що нотаріус не має правових підстав для видачі свідоцтва про право на спадщину без визначення частки померлого у спільній сумісній власності, а тому рекомендує звернутися до суду з метою визначення такої частки.
З матеріалів спадкової справи також вбачається, що ОСОБА_4 від імені ОСОБА_1 також зверталася до приватного нотаріуса Мукачівського районного нотаріального округу Федоренко Е.Ю. із заявою про прийняття спадщини.
Постановою від 17.01.2025 року № 4/02-31 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/4 частку квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , позивачу ОСОБА_1 було відмовлено. Також роз`яснено, що для оформлення спадкових прав необхідним є попереднє визначення частки померлого у спільному майні.
Листом № 5/01-16 від 17.01.2025 року приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Федоренко Е.Ю. повідомив, що спадкоємцями за законом ОСОБА_5 є його дружина ОСОБА_1 та донька ОСОБА_2 . 
Відтак, як зазначають позивачі, при оформлені спадщини, як спадкоємцями першої черги, що прийняли спадщину, вони зіштовхнулися із проблемою, що не дозволяє їм отримати свідоцтво про право на спадщину за законом, так як частки у спільному майні не визначені, а один із співвласників помер, інший співвласник ОСОБА_3 відмовляється підписати угоду про визначення часток у спільній сумісній власності. 
За встановлених обставин, суд зазначає про таке. 
Згідно з ч. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 1 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини. Як ч. 2 ст. 1220 ЦК України, так і ст. 525 ЦК України 1963 визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
Також як роз`яснено в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. 
Отже за змістом указаних норм відносини спадкування регулюються нормами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК України 1963 року.
Як вже було зазначено, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому саме цей момент слід вважати часом відкриття спадщини. За таких обставин суд приходить до висновку, що відносини у цій справі частково регулюються зокрема нормами чинного на момент відкриття спадщини законодавства, в тому числі ЦК України 1963 року.
Відповідно до ст. 524 ЦК України 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно з ст. 525 ЦК України 1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Згідно з ч. 1 ст. 529 ЦК України 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. 
Статтею 548 ЦК України 1963 року визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Аналогічні норми також містить і ЦК України. При цьому для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Згідно з ст. 549 ЦК України 1963 року визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. 
Відповідно до ст. 553 ЦК України 1963 року спадкоємець за законом або за заповітом в праві був відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини. 
Таким чином, судом встановлено, що спірна квартира перебуває у спільній сумісній власності позивачів, померлого ОСОБА_5 та ОСОБА_3 . На момент смерті ОСОБА_5 у спірній квартирі з ним також проживали позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а тому суд робить висновок, що позивачі фактично вступили в управління та володіння спадковим майном і належним чином прийняли спадщину в рівних частках за померлим ОСОБА_5 як спадкоємці за законом першої черги.
Як визначено ч. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
Таким чином до спірних правовідносин також підлягають застосуванню норми ЦК України.
У статті 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
В силу вимог ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.
Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.
В свою чергу у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку.
Розглядаючи цей спір суд також враховує практику Верховного Суду який у своїх постановах резюмує, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування (постанова Верховного Суду від 20.06.2018 року у справі № 640/13903/16-ц, постанова Верховного Суду від 22.04.2020 року у справі № 127/23809/18, постанова Верховного Суду від 16.09.2020 року у справі № 464/1663/18).
При цьому суд враховує, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (ст. 355 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності (ч. 1 ст. 370 ЦК України).
Згідно з ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. 
Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (ч. ст. 1267 ЦК України).
З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи те, що позивачі прийняли спадщину на належне померлому ОСОБА_5 спадкове майно, нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачам, рівність часток у праві спільної сумісної власності презюмується, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування слід задовольнити та визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на належну померлому ОСОБА_5 1/4 частку квартири, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , в рівних частках, а саме по 1/8 частці, що відповідає вимогам ст. 1267 ЦК України.
Щодо вимоги про припинення права власності відповідача на частку у спільному майні, суд зазначає наступне.
Так, позивач ОСОБА_1 просить суд визнати за нею право власності на 1/4 частки квартири, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , з одночасним припиненням права власності ОСОБА_3 на 1/4 частки вказаної квартири та виплатою йому відповідної компенсації.
Судом в доповнення до зазначеного вище встановлено таке. 
Відповідно до акту обстеження домогосподарства в АДРЕСА_1 від 10.06.2025 року у квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дочка - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та онук - ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Зі свідчень сусідів ОСОБА_2 з 2020 року виїхала за кордон, а також її син ОСОБА_14 з 2019 року знаходиться за кордоном. У погосподарських книгах ОСОБА_3 за вищевказаною адресою не значиться з 1996 року та зі свідчень сусідів не проживає там з 1992 року.
З листа Державної прикордонної служби України від 21.07.2025 року встановлено, що ОСОБА_3 перебував на території України з 06.07.2021 року по 13.07.2021 року та з 02.01.2022 року по 07.01.2022 року.
Технічний паспорт на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , виготовлений на замовлення ОСОБА_1 09.10.2021 року.
Згідно з звіту про вартість майна, ринкова вартість квартири за адресою АДРЕСА_1 , станом на 08.02.2025 року становить 716337,00 грн.
Відповідно до платіжної інструкції № 228565766 від 25.03.2026 року позивач ОСОБА_1 внесла на депозитний рахунок 179084,25 грн.
Як вже було згадано, спірна квартира перебуває у спільній сумісній власності позивачів, померлого ОСОБА_5 та ОСОБА_3 . Частка померлого ОСОБА_5 за цим рішенням визнана за позивачами. Відтак ОСОБА_3 належить 1/4 частки квартири, що розташована за адресою АДРЕСА_1 . Спірна квартира складається з трьох кімнат, загальною площею 74,10 кв.м, житловою – 38,00 кв. м. 
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України).
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Частинами 1-3 ст. 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
У ст. 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Тобто ст. 365 ЦК України передбачає реалізацію права співвласників на припинення права власності одного із співвласників на його частку в спільному майні за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але можуть бути застосовані за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Таким чином, при вирішенні позову, пред`явленого на підставі ст. 365 ЦК України, визначальним для прийняття судом рішення є встановлення обставини про те, що припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників не завдасть шкоди особі, право власності на частку якої припиняється, а визначення істотності шкоди, яка може бути завдана співвласнику, право якого припиняється, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.
Таке тлумачення відповідає сталій судовій практиці щодо застосування положень ст. 365 ЦК України про примусове припинення частки у спільному майні, що викладено у постановах Верховного Суду від 31.01.2019 року в справі № 219/1551/17, від 27.04.2021 року в справі № 524/2579/18, від 29.01.2021 року в справі № 629/511/17, від 24.11.2021 року в справі № 754/16751/18 (провадження № 61-10039св21).
Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18), у постанові Верховного Суду від 14.04.2021 року в справі № 344/120/16-ц (провадження № 61-22129св19) та у постановах Верховного Суду України від 16.01.2012 року в справі № 6-81цс11, від 02.07.2014 року в справі № 6-68цс14, від 23.11.2016 року у справі № 6-1943цс16.
Слід також зазначити, що правомірність дій суду при встановленні вказаної вище обставини оцінюється з точки зору відповідності принципу об`єктивності і неупередженості, диспозитивності цивільного судочинства, завданням та основним засадам цивільного судочинства, а саме справедливому, неупередженому та своєчасному розгляду і вирішенню цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Таким чином, у цій справі, для припинення права на частку у спільному майні на підставі позову іншого співвласника необхідно встановити наявність хоча б однієї з обставин, передбачених п.п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України, тобто чи є відповідна частка незначною і не може бути виділена в натурі, або річ неподільною, або спільне володіння і користування майном є неможливим, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника ОСОБА_3 , та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 року у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Звертаючись до суду з цим позовом в цій частині, ОСОБА_1 на підставі ст. 365 ЦК України просить припинити право власності відповідача на 1/4 частку спірної квартири та визнати за нею право власності на 1/4 частку вказаного нерухомого майна.
Як на обґрунтування підстав позову в цій частині позивач вказує на те, що між сторонами склалися неприязні стосунки, виділ такої частки в натурі є неможливий, відповідач не бере участі в утриманні спільного майна, не цікавиться його станом, припинення права на частку не завдасть істотної шкоди правам та інтересам відповідача.
В контексті визначених ст. 365 ЦК України умов для припинення права особи на частку у спільному майні суд зазначає про таке. 
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2 ст. 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 3 ст. 13 ЦК України).
Аналіз наведених приписів ЦК України дає підстави для висновку, що як механізм, визначений ст. 365 ЦК України, для якого законодавець визначив умови застосування, з урахуванням урегульованих у п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, повинен враховувати певні критерії, які спонукають суд під час вирішення спорів, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, враховувати баланс інтересів сторін (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2025 року у справі № 466/2128/23).
Як встановлено судом вище, частка відповідача стосовно решти співвласників (позивача) є незначною. При цьому спірна квартира не підлягає поділу з огляду на її характеристики, виділення частки в натурі в окреме жиле приміщення враховуючи наявність однієї кухні та інших допоміжних приміщень є неможливим. В свою чергу відповідач тривалий час не проживає в квартирі, що свідчить про відсутність його інтересу до цього нерухомого майна як до «житла» в контексті ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому весь тягар на утриманні майна лежить на стороні позивача. 
У підсумку суд враховує особливість об`єкта, який є спільним майном, розмір частки відповідача у спільному майні, яка є незначною і не може бути виділена в натурі, тривалість відсутності відповідача у квартирі, факт неможливості спільного володіння і користування майном його співвласниками, а також внесення позивачем на депозитний рахунок суду коштів за частку відповідача.
За таких обставин справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони справи як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів окремо кожного, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить до висновку, що ОСОБА_1 належними доказами підтвердила існування обставин, відповідно до яких є можливим примусове припинення права співвласника на частку у майні відповідно до положень ст. 365 ЦК України, а також, що таке втручання у право власності відповідача відповідатиме критерію пропорційності відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відтак слід припинити право власності ОСОБА_3 на 1/4 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з виплатою йому вартості 1/4 частки квартири в розмірі 179084,25 грн., а також слід визнати за ОСОБА_1 право власності на цю 1/4 частки квартири.
Суд, ухвалюючи рішення, також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивачів.
Керуючись ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 18, 76-81, 141, 263-265, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 328, 356, 361, 365, 392, 1216-1218, 1223, 1268, 1268, 1270 ЦК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/8 частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/8 частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Припинити право власності ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , на 1/4 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Виплатити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , вартість 1/4 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в розмірі 179084,25 гривень (сто сімдесят дев`ять тисяч вісімдесят чотири гривні 25 копійок), внесених на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Закарпатській області (код отримувача 26213408) відповідно до платіжної інструкції № 228565766 від 25.03.2026 року. 
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 2686,27 гривень судових витрат.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1211,20 гривень судових витрат.
Заочне рішення може бути переглянуто судом за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.
Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ).
Позивач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 ).
Представник позивача: ОСОБА_15 ( АДРЕСА_2 ).
Відповідач: ОСОБА_3 (останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_1 ).
Третя особа: приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Федоренко Едуард Юрійович (вул. Миру, 56/1, м. Мукачево, Закарпатська область).
Третя особа: ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 ).
Повне рішення складено 02.04.2026 року.

Суддя          А.М.Заболотний