21.04.26
22-ц/812/901/26

Провадження №22-ц/812/901/26

П О С Т А Н О В А
Іменем України
21 квітня 2026 року        м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого: Базовкіної Т.М.,
суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,
із секретарем судового засідання: Богуславською О.М.,
за участі позивача ОСОБА_1 , його представника – адвоката Родіонової В.Є.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засідання цивільну справу № 488/2619/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана його представником – адвокатом Родіоновою Вікторією Євгенівною, на ухвалу, яку постановив Корабельний районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Селіщевої Лариси Іванівни у приміщенні цього суду 12 березня 2026 року за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської обласної військової адміністрації про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити певні дії,

у с т а н о в и в :

У червні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє його представник – адвокат Родіонова В.Є., звернувся до суду із позовом до Миколаївської обласної військової адміністрації про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити певні дії.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 419,6 кв.м, житловою площею 145,2 кв.м. Зазначений житловий будинок розташований на земельній ділянці, площею 0,10 га з кадастровим номером 4810136600:05:001:0033, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, категорія земель – землі житлової та громадської забудови.
01 квітня 2024 року позивач звернувся до відповідача по даній справі – Миколаївської обласної військової адміністрації із заявою про приватизацію даної земельної ділянки, однак листом від 25 квітня 2024 року за вих. № 05-65/1086/5-24 відповідач повідомив, що у зв`язку із триваючими судовими спорами щодо вказаної земельної ділянки надати її у власність позивача не надається можливим.
Позивач вважає, що відповідач відповідно до діючого законодавства повинен був прийняти відповідне рішення, зокрема, про затвердження технічної документації та передачу земельної ділянки у власність або вмотивоване рішення про відмову у цьому. Натомість він фактично самоусунувся від прийняття рішення відповідно до законодавства, обмежившись листом без належного правового обґрунтування.
На думку позивача, відповідач виявив протиправну бездіяльність та порушив його інтереси щодо права на здійснення приватизації земельної ділянки.
Посилаючись на викладене, з врахуванням наданих уточнень, позивач просив: визнати протиправною бездіяльність Миколаївської обласної військової адміністрації щодо неприйняття рішення за результатами розгляду його заяви про приватизацію земельної ділянки з кадастровим номером 4810136600:05:001:0033 площею 0,10 га за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, зобов`язати відповідача розглянути його заяву повторно та прийняти рішення відповідно до діючого законодавства.
У липні 2024 р. відповідачем було подано заяву про закриття провадження у справі.
Заява мотивована тим, що між сторонами існує публічно-правовий спір, вирішення якого належить до компетенції адміністративних судів згідно визначеної компетенції, тому він не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
У відзиві на позовну заяву відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що 01 квітня 2024 року позивач звернувся до відповідача із заявою щодо надання у власність вищевказаної земельної ділянки, на якій розташований належний йому на праві власності житловий будинок. Листом за № 05-54/1086/5-24 від 25 квітня 2024 року йому було повідомлено про неможливість надання у власність земельної ділянки через те, що судовими рішеннями, які набрали законної сили (справа № 488/2804/17), було скасовано запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №16007473 від 18 серпня 2016 року про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомості, що розташований по АДРЕСА_1 , за позивачем – ОСОБА_1 . Крім цього, було встановлено належність спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення та її неправомірне вибуття зі складу земель, що надавалися у постійне користування ДП «Миколаївське лісове господарство». Таке робить неможливим надання спірної земельної ділянки у приватну власність позивача.
Ухвалою Корабельного районного суду міста Миколаєва від 11 березня 2026 року заяву відповідача задоволено.
Провадження у цивільній справі №488/2619/24 за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської ОВА про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити певні дії закрито.
Роз`яснено позивачу, що повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.
Ухвалу суд умотивував тим, що у цій справі має місце спір між позивачем (фізичною особою) та відповідачем (суб`єктом владних повноважень) з приводу реалізації останнім владних управлінських повноважень. При цьому спір про право власності на земельну ділянку не вирішується та не відноситься до предмету позову, позивач оспорює недотримання відповідачем процедури розгляду його заяви про передачу у власність земельної ділянки. Такий спір за своєю правовою природою та характером спірних правовідносин є адміністративним спором, який підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду скасувати.
Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду є протиправною, винесена з порушенням норм процесуального законодавства, порушує законні права ОСОБА_1 на доступ до правосуддя. Так, питання юрисдикції розгляду аналогічних спорів роз`яснено у постанові ВС КЦС 19 жовтня 2022 року у справі № 447/232/22, а саме, що відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у переданні земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у переданні земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку. Отже, наведеними нормами права встановлено підстави, порядок, строки передання земельної ділянки у власність громадянам та визначені органи, уповноважені розглядати ці питання. Позивач зауважує, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикційної належності спору, предметом якого є оскарження рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування про надання або відмову в наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Так, у постановах від 21 березня 2018 року (справа № 536/233/16-ц), 24 квітня 2018 року (справа № 401/2400/16-ц), 30 травня 2018 року (справа № 826/5737/16), 19 червня 2018 року (справа № 922/864/17) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, зокрема, про те, що якщо в результаті прийняття рішення особа набуває речового права на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін спору. Питання, пов`язане з визнанням права власності чи права користування земельною ділянкою та оспорюванням такого права інших осіб, який виникає з цивільних правовідносин, розглядається в порядку цивільного, господарського судочинства. Вказане узгоджується з правовим висновком щодо юрисдикції спору у подібних правовідносинах, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 823/1984/16 (провадження № 11- 1528апп18). Позивач вказує, що він не просив отримати дозвіл на розробку проєктної документації щодо надання земельної ділянки, оскільки земельна ділянка виділена, їй присвоєно кадастровий номер, визначено її межі, то такого розроблення він не потребує та наголошує, що у своєму позові він ставив питання щодо передачі вказаної земельної ділянки у власність, а тому, в даному випадку спір стосується саме його речових прав на землю, та спір не є публічно-правовим. Крім того, постановою ВС КАС від 05 жовтня 2022 року у справі № 813/1813/18 (щодо належного способу захисту права), Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що належним способом захисту та відновлення прав позивача у цій справі буде зобов`язання відповідача повторно розглянути відповідну заяву позивача про надання йому землі.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення як необґрунтовану, а ухвалу суду - без змін, посилаючись на правильність висновку суду про публічний характер спору. 
Заслухавши пояснення позивача та його представника, доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Вимоги до судового рішення викладені у статтях 263, 264 ЦПК України.
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Ухвала суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.
Як установив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, 01 квітня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївської обласної військової адміністрації із заявою про передачу йому у власність шляхом безоплатної приватизації земельної ділянки площею 0,10 га з кадастровим номером 4810136600:05:001:0033, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Позивач зазначив, що ця земельна ділянка перебуває у державній власності в особі Миколаївської обласної державної адміністрації і на ній розташований належний йому житловий будинок загальною площею 419,6 кв.м, житловою площею 145,2 кв.м. (а.с. 35).
Листом за № 05-65/1086/5-24 від 25 квітня 2024 року заступник голови Миколаївської військової адміністрації повідомив позивача, що його звернення було розглянуто і з`ясовано, що судовими рішеннями, винесеними по цивільній справі № 488/2804/17, було встановлено належність даної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення та її неправомірне вибуття зі складу земель, що надавалися у постійне користування ДП «Миколаївське лісове господарство». Через це передати її у приватну власність ОСОБА_1 не вбачається можливим (а.с. 41).
29 квітня 2024 року позивач повторно звернувся до відповідача із заявою, в якій просив винести рішення з приводу раніше поданої ним заяви від 01.04.2024 р. про приватизацію вищевказаної земельної ділянки (а.с. 34). 
На цей лист позивач отримав відповідь за № 05-65/1358/5-24 від 27.05.2024 р., в якій відповідач повідомив про те, що звернення позивача розглянуто і листом за № 05-65/1086/5-24 від 25.04.2024 р. йому повідомлено про неможливість прийняття рішення про передачу у власність у межах норм безоплатної приватизації бажаної земельної ділянки, у зв`язку з судовими рішеннями по справі № 488/2804/17.
Обґрунтовуючи свій позов, позивач посилався на порушення відповідачем визначеного законом порядку передачі у власність земельної ділянки та не прийняття ним відповідного вмотивованого рішення, оскільки відповідач обмежився листами без належного правового обґрунтування, ти самим виявив протиправну бездіяльність.
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Право на справедливий судовий розгляд закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції, потрібно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 вказував, що бездіяльність Миколаївської обласної військової адміністрації щодо прийняття рішення за результатами розгляду його заяви про приватизацію земельної ділянки з кадастровим номером 4810136600:05:001:0033 площею 0,10 га за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, є протиправною, тому просив зобов`язати відповідача розглянути його заяву повторно та прийняти рішення відповідно до діючого законодавства.
Суд першої інстанції, закривши провадження у справі, вважав, що даний спір не є цивільно-правовим і має розглядатись за правилами адміністративного судочинства.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» (заява N 7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12 жовтня 1978 року) висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у частині 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».
Статтями 124, 125 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.
Частиною першою статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України та статті 5 КАС України у порядку адміністративного судочинства.
У розумінні пункту 1 частини першої статті 4 КАС України справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
За правилами статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Визначальною ознакою справи, яка має розглядатись у порядку адміністративної юрисдикції, є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції і який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
З аналізу наведених процесуальних норм убачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень здійснює владні управлінські функції, у цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).
Згідно із частиною 1 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Таким чином, визначальним критерієм віднесення справи до справ адміністративної юрисдикції є наявність стороною у справі суб`єкта владних повноважень та виконання ним у спірних відносинах управлінських функцій.
Також, з аналізу наведених процесуальних норм вбачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.
Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
Статтею 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду цільового призначення.
Згідно статті 118 ЗК громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. До заяви додається розроблена відповідно до Закону України "Про землеустрій" технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що замовляється громадянином без надання дозволу на її розроблення.
У випадку, визначеному частиною першою цієї статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у місячний строк з дня отримання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) приймає рішення про її затвердження та передачу земельної ділянки у власність або вмотивоване рішення про відмову.
Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду можуть бути оскаржені до суду.
У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.
За змістом положень статті 122 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.
Відповідно до частини 5 статті 122 ЗК України обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.
Згідно пункту 2 статті 21 Закону України «По місцеві адміністрації» до повноважень місцевої державної адміністрація в галузі використання та охорони земель, природних ресурсів і охорони довкілля відноситься, серед інших, розпоряджається землями державної власності відповідно до закону;
Статтею 6 Закону України «По місцеві адміністрації» передбачено, що на виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону забезпечують нормативно-правове регулювання власних і делегованих повноважень, голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження, а керівники структурних підрозділів - накази.
Розпорядження голів місцевих державних адміністрацій, прийняті в межах їх компетенції, є обов`язковими для виконання на відповідній території всіма органами, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами та громадянами.
Тобто, якщо особа звертається до відповідних органів із заявою для отримання у власність земельної ділянки, за результатами розгляду якої ці органи приймають відповідні рішення, то в цих правовідносинах відповідач реалізує свої контрольні функції у сфері управління діяльністю, що підпадає під юрисдикцію адміністративного суду.
Отже, розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).
Верховний Суд вже викладав висновок щодо суб`єктної юрисдикції у спорах за подібних правовідносин, у яких одним із учасників є суб`єкт владних повноважень. Зокрема, такий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 536/233/16-ц (провадження № 14-5 зц 18) та від 03 жовтня 2018 року у справі № 820/4149/17 (провадження № 11-759 апп 18), та ним також обґрунтовано керувався суд апеляційної інстанції при вирішенні цієї справи.
У вказаних постановах Велика Палата Верховного Суду зазначила, що завданням адміністративного судочинства є, зокрема, захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ (частина перша статті 2 КАС України).
Положення пункту 1 частини першої статті 19 КАС України стосовно поширення компетенції адміністративних судів на «спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності» слід розуміти так, що до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, належать і земельні спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб`єктом владних повноважень, пов`язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Тобто рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 Цивільного кодексу України та пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (наприклад, права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень. 
Якщо ж особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, надання її у користування або у власність, за результатами розгляду яких ці органи приймають відповідні рішення, то в цих правовідносинах відповідач реалізує свої контрольні функції у сфері управління діяльністю, що підпадає під юрисдикцію адміністративного суду.
Отже, розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває речового права на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін спору.
У цій справі ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом на захист свого інтересу в отриманні земельної ділянки у власність. Його право не було реалізоване, оскільки Миколаївська обласна військова адміністрація не розглянула його заяву у передбаченому ЗК України та Законом України «По місцеві адміністрації» порядку, а саме він отримав відповіді на свою заяву першого заступника начальника обласної військової адміністрації, тоді як з питань надання у власність громадянину земельної ділянки державної власності має бути прийнято розпорядження головою місцевої державної адміністрації.
Апеляційний суд приходить до висновку, що непроведення у встановленому законом порядку розгляду заяви позивача про надання йому у власність земельної ділянки саме по собі не є порушенням цивільного права цієї особи за відсутності обставин, які свідчать про наявність в неї або інших заінтересованих осіб відповідного речового права щодо такої земельної ділянки.
Про наявність існуючого речового права позивача або інших осіб на земельну ділянку в позовній заяві не зазначено, судами існування такого права не встановлене. Також ОСОБА_1 не заявляв вимоги про визнання за ним права власності на земельну ділянку. Отже, суд першої інстанції правильно застосував норми права та визначено, що цей судовий спір не має ознак приватноправового і підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Доводи апеляційної скарги таких висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому не приймаються колегією суддів, оскільки викладені представником аргументи не доводять приватно-правовий характер спору.
Колегія суддів не може врахувати правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, які зазначені в апеляційній скарзі, оскільки обставини у цій справах, встановлені судами, не є релевантними до обставини справи, яка переглядається. Так, у наведених представником позивача справах вирішувалось питання щодо законності рішень органів місцевого самоврядування та органів влади (рішень та розпоряджень), які прийняті у визначеному законом порядку за наслідками звернень громадян щодо надання земельних ділянок у власність або користування, тоді як у справі, яка переглядається апеляційним судом таке рішення (розпорядження) не прийнято.
Враховуючи наведене, оскаржувана ухвала суду постановлена відповідно до положень матеріального права та вимог процесуального закону, є законною і обґрунтованою, тому відповідно до статті 375 ЦПК України колегія суддів не вбачає підстав для її скасування.
Тому колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги, яка непідлягає задоволенню.
З огляду на положення статті 141 ЦПК України, результати розгляду апеляційної скарги, за якими апеляційним судом нове рішення по справі не приймалось та не змінювалось судове рішення, відсутні підстави для розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 367-369, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана його представником – адвокатом Родіоновою Вікторією Євгенівною, залишити без задоволення, ухвалу Корабельного районного суду міста Миколаєва від 12 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду відповідно до вимог статті 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. 

Головуючий       Т.М. Базовкіна

Судді:        Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

___________________________________
Повна постанова складена 22 квітня 2026 року