ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/1879/25	

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Діброви Г.І.
суддів: Савицького Я.Ф., Ярош А.І.

секретар судового засідання: Ісмаілова А.Н.

за участю представників учасників справи:
від Одеської митниці, м.Одеса - Панчошак О.О. на підставі самопредставництва;
від Державного підприємства “Морський торговельний порт “Чорноморськ”, м.Чорноморськ Одеської області- Саєвська Т.П., на підставі довіреності; 
від Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях-не з`явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Одеської митниці, м.Одеса 
на рішення Господарського суду Одеської області від 27.10.2025 року, суддя першої інстанції Д`яченко Т.Г., повний текст складено 27.10.2025
у справі № 916/1879/25
за позовом: Державного підприємства “Морський торговельний порт “Чорноморськ”, м.Чорноморськ Одеської області 
до відповідача: Одеської митниці, м.Одеса 
за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях
про стягнення 3 318 132 грн 27 коп.

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

У травні 2025 року Державне підприємство “Морський торговельний порт “Чорноморськ”, м. Чорноморськ Одеської області звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Одеської митниці, м.Одеса, у якій просило суд стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти у розмірі 3 318 132 грн 27 коп., з яких: 2 480 797 грн 09 коп. основного боргу, 96 668 грн. 13 коп. 3% річних, 389 322 грн 60 коп. інфляційних втрат та 351 344 грн 45 коп. пені, а також вирішити питання про відшкодування позивачу за рахунок відповідача судових витрат у справі.
Зокрема, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач послався на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 03.03.2011 року №5/47 в частині повної та своєчасної сплати орендної плати, внаслідок чого у останнього виникла заборгованість у зазначеному вище розмірі, що надало Державному підприємству “Морський торговельний порт “Чорноморськ” підстави для нарахування орендарю 3% річних, інфляційних втрат та пені.
27 жовтня 2025 року Господарський суд Одеської області своїм рішенням позовні вимоги Державного підприємства “Морський торговельний порт “Чорноморськ” задовольнив частково; стягнув з Одеської митниці, м.Одеса на користь Державного підприємства “Морський торговельний порт “Чорноморськ”, м. Чорноморськ Одеської області заборгованість у розмірі 3 142 460 грн 05 коп., яка складається з суми основного боргу у розмірі 2 480 797 грн 09 коп., 96 668 грн 13 коп. 3% річних, 389 322 грн 60 коп. інфляційних втрат, 175 672 грн 23 коп. пені та 49 771 грн. 98 коп. судового збору; в іншій частині позовних вимог відмовив.
Частково задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд, перевіривши здійснені позивачем розрахунки, встановивши вірність цих розрахунків та відповідність вимогам чинного законодавства, приймаючи до уваги неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань у спірних правовідносинах, дійшов висновку про правомірність та обґрунтованість заявлених Державним підприємством “Морський торговельний порт “Чорноморськ” позовних вимог про стягнення з відповідача 2 480 797 грн 09 коп. основного боргу, 96 668 грн 13 коп. 3% річних, 389 322 грн 60 коп. інфляційних втрат.
Водночас, вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача нарахованої останнім суми неустойки у розмірі 351 344 грн 45 коп., суд першої інстанції, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені ст. 551 Цивільного кодексу України, щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені ст. 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність), беручи до уваги співвідношення розміру заборгованості відповідача та розмір пені, оцінивши подані сторонами у даній справі докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виснував про наявність підстав для зменшення розміру пені на 50 % , а саме, до суми в розмірі 175 672 грн 23 коп.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Одеська митниця з рішенням суду першої інстанції не погодилась, тому звернулась до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просила суд рішення Господарського суду Одеської області від 27.10.2025 року у справі № 916/1879/25 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, вирішити питання про розподіл судових витрат.
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи. 
Зокрема, скаржник, посилаючись на обставини, встановлені місцевим господарським судом у даній справі та не погоджуючись з рішенням Господарського суду Одеської області від 27.10.2025 року у справі № 916/1879/25 наголосив на тому, що:
не надано належної оцінки тому, що, сторони, підписуючи договір в добровільному порядку, дійшли згоди щодо того, що оплата за ним здійснюється тільки після підписання відповідних актів виконаних послуг, наразі Одеська митниця не підписувала жодного акту виконаних послуг та позивач не надав доказів щодо підписання актів виконаних послуг Одеською митницею, у зв`язку з чим відсутні підстави для здійснення розрахунки за даними актами, як наслідок і стягнення заявленої Державним підприємством “Морський торговельний порт “Чорноморськ” заборгованості;
бюджетна дисципліна зобов`язує розпорядників бюджетних коштів діяти виключно в межах асигнувань, затверджених кошторисом на відповідний рік. Оскільки, навіть теоретично обов`язок щодо оплати актів виконаних робіт виникав би 07.01.2024, на десятий день після підписання актів виконаних послуг відповідно до п. 3.4. договору, тобто митниця не мала права здійснити оплату у межах кошторисних призначень 2023 року, адже на той момент фінансовий рік був завершений, а залишки асигнувань — анульовані. Будь-які платежі за межами відповідного бюджетного періоду є порушенням бюджетного законодавства і можуть кваліфікуватися як нецільове використання коштів;
непроведення оплати зумовлена не бездіяльністю Одеської митниці, а об`єктивними обставинами, передбаченими законодавством про бюджетну систему України. Позивач мав забезпечити належне та своєчасне направлення актів приймання-передачі до завершення бюджетного року, щоб у відповідача існували правові підстави здійснити оплату у межах кошторису 2023 року. Порушення цього строку є обставиною, що виключає вину відповідача у виникненні спірної заборгованості, і не може слугувати підставою для нарахування пені, інфляційних втрат чи трьох процентів річних, чому суд першої інстанції належної оцінки не надав;
неустойка має договірний (добровільний) характер, що встановлюється за ініціативою сторін зобов`язання; а також імперативний характер (встановлений законом), тобто, договірно-обов`язковий, умови про яку включаються в договір через підпорядкування імперативним вимогам правової норми. При цьому, для деяких видів зобов`язань неустойка встановлюється законом іншим нормативно-правовим актом безпосередньо, а тому сторони відповідного зобов`язання підпорядковуються існуючим правилам про неустойку стосовно як її розміру, так і порядку та умов про її стягнення, хоча при цьому не укладають не тільки угоди про неустойку, але і безпосередньо договору;
коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом;
відповідно до положень договору, сторонами не зазначено можливість застосування такої штрафної санкції, як пеня за прострочення здійснення розрахунків за договором, що судом першої інстанції було проігноровано;
відсутні правові підстави для стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки навіть теоретично обов`язок щодо оплати актів виконаних робіт виникав би 07.01.2024, на десятий день після підписання актів виконаних послуг відповідно до п. 3.4. договору, обов`язок зі сплати послуг у відповідача не виник. За таких обставин не може йтися про прострочення виконання грошового зобов`язання, а отже, застосування наслідків, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, є безпідставним.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 01 грудня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Одеської митниці на рішення Господарського суду Одеської області від 27.10.2025 року у справі № 916/1879/25, розгляд справи призначено на 12.02.2026 року.
10.12.2024 року через підсистему «Електронний суд» до Південно-західного апеляційного господарського суду від Державного підприємства “Морський торговельний порт “Чорноморськ”, м.Чорноморськ Одеської області надійшов відзив (вх. №4604/25/Д1), у якому відповідач просив суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу Одеської митниці, м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 27 жовтня 2025 року у справі №916/1879/25 залишити без задоволення, оскаржуване рішення – без змін. Відзив колегією суддів долучено до матеріалів господарської справи.
Зокрема, за доводами відзиву, позивач, посилаючись на встановлені судом першої інстанції обставини справи, наголосив на тому, що
пунктами 5.2. та 5.8. договору визначені обов`язки орендаря, одним з яких є те, що орендар зобов`язаний своєчасно і у повному обсязі сплачувати орендну плату, а у разі припинення або розірвання цього договору повернути балансоутримувачу об`єкт оренди у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, з врахуванням нормального фізичного зносу, та відшкодувати балансоутримувачу збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об`єкту оренди з вини орендаря;
основна заборгованість Одеської митниці перед Державним підприємством Державного підприємства “Морський торговельний порт “Чорноморськ” становить по договору оренди – 1,80 гривень, а по договору відшкодування – 2 480 795 грн 29 коп., тому позивач правомірно застосував штрафні санкції до відповідача;
судом було встановлено факт неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе договірних зобов`язань за умовами договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №5/47 від 03.03.2011 року та договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна;
позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 2 480 797,09 грн. (1,80 грн.+ 2 480 795 грн 29 коп.)- є обґрунтованими, підтверджені відповідними доказами і підлягають задоволенню судом. Суд, перевіривши розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, вважав такі розрахунки правильними, а тому вимоги про стягнення – правомірними.
В судовому засіданні представник скаржника підтримав свої доводи та вимоги, викладені письмово в апеляційній скарзі, просив суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Представник позивача заперечувала проти доводів апеляційної скарги з мотивів, викладених письмово у відзиві. Просила суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу Одеської митниці, м.Одеса залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Одеської митниці, м. Одеса не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 27.10.2025 року у справі №916/1879/25 не потребує скасування або зміни, враховуючи таке.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

03.03.2011 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області (далі - орендодавець) та Південною митницею (згідно інформації з порталу YouControll наразі іменується Одеська митниця, код ЄДРПОУ 44005631) (далі - орендар) укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №5/47 (далі - договір), відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно на умовах, викладених у договорі.
Балансоутримувачем орендованого майна, яке передавалось в оренду Одеській митниці є Державне підприємство “Морський торговельний порт “Чорноморськ” (п. 1.1 договору).
03.03.2011 року сторонами договору та балансоутримувачем підписано акт приймання передавання державного нерухомого майна, що обліковується на балансі Державного підприємства “Морський торговельний порт “Чорноморськ” до договору оренди від 03.03.2011 року укладеного з Одеською митницею.
Згідно п. 1.1. договору, в порядку та на умовах, визначеним цим договором, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно (далі - майно), що перебуває на балансі Державного підприємства “Іллічівський морський торговельний порт”) (Згідно наказу Міністерства інфраструктури України від 16.09.2016 №319 державне підприємство “Іллічівський морський торговельний порт” перейменовано у Державне підприємство “Морський торговельний порт “Чорноморськ”) (далі балансоутримувач), а саме: нежитлові приміщення диспетчерської iнв. №4616, загальною площею 52,6 кв.м, які розміщені за адресою: м.Іллічівськ, с.Бурлача Балка, вул.Північна,4, залишкова вартість яких визначена згідно з довідкою Державного підприємства “Іллічівський морський торговельний порт” від 30.07.2010 р. №315/17.2 і становить у сумі: 8142,31 грн., нежитлові приміщення адміністративно-побутової будівлі iнв. №12705, загальною площею 13,3 кв.м, які розміщені за адресою: м.Іллічівськ, с.Бурлача Балка, вул.Північна, залишкова вартість яких визначена згідно з довідкою Державного підприємства “Іллічівський морський торговельний порт” від 30.07.2010р. №315/17.2 і становить у сумі: 45479,18 грн., нежитлові приміщення ТП- 4003 зі службовими приміщеннями iнв.; 4625, загальною площею 82,1 кв.м, які розміщення за адресою: м.Іллічівськ, с.Бурлача Балка, вул.Північна,4, залишкова вартість яких визначена згідно з довідкою Державного підприємства “Іллічівський морський торговельний порт” від 30.07.2010 р. №315/17.2 і становить у сумі: 8281,47 грн., виробничу площадку - покриття території iнв. №4641, загальною площею 72,00 кв.м, яка розміщена за адресою: м.Іллічівськ, с.Бурлача Балка, вул. Північна,4, залишкова вартість яких визначена згідно з довідкою Державного підприємства “Іллічівський морський торговельний порт” від 30.07.2010р. №315/17.2 і становить у сумі: 1 329 грн 66 коп.
Згідно п.1.2. договору майно передається в оренду з метою: для розміщення особового складу митного поста “Іллічівськ” (52,6 кв.м, 13,3 кв.м, 82,1 кв.м) та для розміщення службового автотранспорту Південної митниці (72,00 кв.м.).
Відповідно до п 2.1. договору, орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, зазначений у цьому договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акту приймання-передачі майна.
Відповідно до п.3.1. договору, орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.95 року №786 зі змінами, та доповненнями і становить 1 гривню у рік.
Згідно п. 3.3 договору, щорічна орендна плата сплачується до Державного бюджету у термін до 12 січня місяця року, наступного за звітним з наданням у триденний термін копії платіжного доручення орендодавцеві та балансоутримувачу.
Права та обов`язки сторін визначені розділами 5, 6, 7 та 8 договору. Так, пунктами 5.2. та 5.8. договору визначені обов`язки орендаря, одним з яких є те, що орендар зобов`язаний своєчасно і у повному обсязі сплачувати орендну плату, а у разі припинення або розірвання цього договору повернути балансоутримувачу об`єкт оренди у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, з врахуванням нормального фізичного зносу, та відшкодувати балансоутримувачу збитки у разі погіршення етапу або втрати (повної або часткової) об`єкту оренди з вини орендаря.
Пунктом 8.2. договору визначено, що орендодавець та балансоутримувач мають право виступати з ініціативою щодо стягнення збитків по заборгованості з орендної плати, пені, неустойки внаслідок невиконання або неналежного виконання умов договору. 
На адресу відповідача позивачем було скеровано рахунки та акти здачі-прийняття робіт, а саме: АН/13012 від 31.12.2017 на суму 00,50 грн., АН/13485 від 31.12.2018 на суму 00,50 грн., АН/14753 від 31.12.2019 на суму 00,30 грн., АН/5843 від 21.12.2022 на суму 00,25 грн. та АН/2756 від 31.12.2023 на суму 00,25 грн. та вказано, що рахунок АН/14753 від 31.12.2019 на суму 00,50 грн. було частково сплачено, та сума боргу складає 00,30 грн.
16.11.2011 Між Державним підприємством “Іллічівський морський торговельний порт” (згідно наказу Міністерства інфраструктури України №319 від 16 вересня 2016 року переіменовано на Державне підприємство “Морський торговельний порт “Чорноморськ”, та Південною митницею (згідно інформації з порталу наразі іменується Одеська митниця) укладено договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю №740-0 (далі - договір).
Відповідно до п. 1.1. договору, балансоутримувач зобов`язується у 2011 році забезпечити обслуговування та експлуатацію будівель, що знаходяться за адресою: м.Іллічівськ, с.Бурлача Балка, вул.Північна, 4 загальною площею: - 148,0 кв.м і виробничої площадки загальною площею: - 72,0 кв.м, а також утримання прибудинкової території, а орендар бере участь у витратах балансоутримувача на виконання вказаних робіт пропорційно до займаної ним площі в цих будівлях, якщо інше не випливає з характеру послуг, наданих балансоутриувачем за цим договором 
Згідно п.3.4. договору, оплата за даним договором здійснюється орендарем протягом 10 банківських днів після підписання акту виконаних послуг шляхом перерахування грошових коштів на рахунок балансоутримувача.
Умовами п.5.2 договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю №740-0 сторонами було визначено, що у разі невиконання винною стороною договірних зобов`язань протягом визначеного терміну застосовуються штрафні санкції в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України.
У відповідності до п.8.1.договору, даний договір набуває чинності від дня його укладання сторонами, але сторони досягли угоди, що умови договору відповідно до ст. 631 Цивільного кодексу України застосовуються до відносин між сторонами, які виникли з 03 березня 2011року, тобто, з дати укладання договору оренди нерухомого майна від 03 березня 2011 року та передачі майна згідно акту від 03 березня 2011 року.
Пунктом 8.6 договору оренди №5/47, передбачено що, у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.
Також, пунктом 8.7. договору, визначено, що реорганізація «балансоутримувача» чи «орендаря», або перехід права власності на приміщення чи будівлю до інших осіб, не визнається підставою для зміни або припинення чинності цього договору і зберігає свою чинність для нового власника приміщення та будівлі (їх правонаступників), якщо інше не передбачається цим договором або чинним законодавством.
Договір від 16.11.2011 року №740-0 про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг, який був укладений на час дії договору від 03.03.2011 року №209840910351 оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, припинив свою дію з 05.08.2024 року.
Позивачем на адресу відповідача було скеровано рахунки та акти здачі-прийняття робіт (наданих послуг), а саме: Пр/12045 від 30.11.2017 року на суму 32 247 грн 52 коп., Пр/12919 від 31.12.2017 року на суму 38 466 грн 80 коп., Пр/589 від 31.01.2018 року на суму 40 337 грн 58 коп., Пр/1791 від 28.08.2018 року на суму 46 037 грн 15 коп., Пр/2856 від 31.03.2018 року на суму 47 277 грн 95 коп., Пр/4030 від 30.04.2018 року на суму 29 085 грн 50 коп., Пр/5170 від 31.05.2018 на суму 21 926 грн 06 коп., Пр/6320 від 30.06.2018 року на суму 22 448 грн 04 коп., Пр/7407 від 31.07.2018 року на суму 25 474 грн 48 коп., Пр/8464 від 31.08.2018 року на суму 26 930 грн 89 коп., Пр/9438 від 30.09.2018 року на суму 22 404 грн 55 коп., Пр/10907 від 31.10.2018 року на суму 21 505 грн 76 коп., Пр/12395 від 30.11.2018 року на суму 34 685 грн 80 коп., Пр/13474 від 31.12.2018 року на суму 46 131 грн 19 коп., Пр/1122 від 31.01.2019 року на суму 57 316 грн 61 коп., Пр/1930 від 28.02.2019 року на суму 48 322 грн 92 коп., Пр/2753 від 31.03.2019 року на суму 35 766 грн 66 коп., Пр/4447 від 30.04.2019 року на суму 20 585 грн 72 коп., Пр/5254 від 30.05.2019 року на суму 19 355 грн 64 коп., Пр/6721 від 30.06.2019 року на суму 25 941 грн 54 коп., Пр/7481 від 31.07.2019 року на суму 22 688 грн 36 коп., Пр/8770 від 31.08.2019 року на суму 25 072 грн 40 коп., Пр/10163 від 30.09.2019 року на суму 24 899 грн 64 коп., Пр/11697 від 31.10.2019року на суму 20 084 грн 28 коп., Пр/13489 від 30.11.2019 року на суму 32 926 грн 64 коп., Пр/13622 від 31.12.2019 року на суму 43 608 грн 56 коп., Пр/1232 від 31.01.2020 року на суму 55 306 грн 06 коп., Пр/2099 від 29.02.2020 року на суму 47 230 грн 91 коп., Пр/2344 від 31.03.2020 року на суму 27 757 грн 62 коп., Пр/4403 від 30.04.2020 року на суму 18 964 грн 45 коп., Пр/5626 від 31.05.2020 року на суму 18 888 грн 48 коп., Пр/6591 від 30.06.2020 року на суму 19 541 грн 88 коп., Пр/7623 від 31.07.2020 року на суму 25 060 грн 56 коп., Пр/8665 від 31.08.2020 року на суму 27 550 грн. 97 коп., Пр/9548 від 30.09.2020 року на суму 22 497 грн 32 коп., Пр/10642 від 31.10.2020 року на суму 21 026 грн 35 коп., Пр/11976 від 30.11.2020 року на суму 25 033 грн 84 коп., Пр/12921 від 31.12.2020 року на суму 25 880 грн 24 коп., Пр/1151 від 31.01.2021 року на суму 458 грн 69 коп., Пр/635 від 31.01.2021 року на суму 27 849 грн 46 коп., Пр/1958 від 28.02.2021 року на суму 32 926 грн 10 коп., Пр/1683 від 28.02.2021 року на суму 27 622 грн 16 коп., Пр/1955 від 28.02.2021 року на суму 896 грн 95 коп., Пр/2014 від 28.02.2021 року на суму 24830 грн 82 коп., Пр/2016 від 28.02.2021 року на суму 25 667 грн 47 коп., Пр/2025 від 31.03.2021 року на суму 22 385 грн 14 коп., Пр/2778 від 31.03.2021року на суму 813 грн 64 коп., Пр/3135 від 31.03.2021 року на суму 9532 грн 12 коп., Пр/2351 від 31.03.2021 року на суму 9 113 грн 92 коп., Пр/3582 від 30.04.2021 року на суму 23 242 грн 61 коп., Пр/2681 від 01.12.2023 року на суму 875 195 грн 46 коп., Пр/2926 від 31.12.2023 року на суму 26 922 грн 55 коп., Пр/468 від 31.01.2024 року на суму 42 362 грн 65 коп., Пр/754 від 29.02.2024 року на суму 33 584 грн 20 коп., Пр/1112 від 31.03.2024 року на суму 30 333 грн 74 коп., Пр/1473 від 30.04.2024 року на суму 21 438 грн 48 коп., Пр/1904 від 31.05.2024 року на суму 18 847 грн 52 коп., Пр/2235 від 30.06.2024 на суму 19 165 грн 60 коп., Пр/2584 від 31.07.2024 року на суму 24 604 грн 13 коп., Пр/3013 від 31.08.2024 року на суму 16 734 грн 96 коп.
Відповідно листа №369/05 від 26.12.2023 року Одеська митниця отримала вищенаведені рахунки та акти виконаних робіт 28.12.2023 року.
Проте, станом на день подання даного позову відповідач не повернув підписані та скріплені печаткою вищезазначені акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) та не здійснив оплати вищезазначених рахунків.
Отже, основна заборгованість по договору оренди - 1,80 гривень, а по договору відшкодування – 2 480 795 грн 29 коп. Також позивачем було здійснено нарахування 3% річних – 96 668 грн 13 коп., інфляційних втрат – 389 322 грн 60 коп. та пені – 351 344 грн 45 пені.
Інших належних та допустимих письмових доказів щодо наявних між сторонами спірних правовідносин матеріали господарської справи не містять.
Також, як встановлено судовою колегією, 20.07.2023 року, відповідач, звертаючись до Господарського суду Одеської області з відзивом на позовну заяву (вх. №24582/23), заявив клопотання про зменшення нарахованої позивачем суми пені до стягнення у розмірі 50 000 грн.
Предметом спору у даній справі є встановлення обставин на підтвердження або спростування обставин для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 3 318 132 грн 27 коп., з яких: 2 480 797 грн 09 коп. основного боргу, 96 668 грн. 13 коп. 3% річних, 389 322 грн 60 коп. інфляційних втрат та 351 344 грн 45 коп. пені

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами ч. 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
За положеннями ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою ст. 16 Цивільного кодексу України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України ( який втратив чинність та підлягає застосуванню тут і далі у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, а також вирішення спору в суді першої інстанції) господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
За змістом ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України (який втратив чинність та підлягає застосуванню тут і далі у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, а також вирішення спору в суді першої інстанції) господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського Кодексу України, (який втратив чинність та підлягає застосуванню тут і далі у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, а також вирішення спору в суді першої інстанції) майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. 
Відповідно до вимог ст. 193 Господарського кодексу України ( який втратив чинність та підлягає застосуванню тут і далі у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, а також вирішення спору в суді першої інстанції), суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі неналежного виконання другою стороною обов`язків, що є необхідною умовою виконання.
Статтями 525, 526 і 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).
Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).
У відповідності до приписів ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.
За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно до п. 1 ст. 628 Цивільного Кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно вимог ст. 629 Цивільного Кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч. 1, ч. 5 ст. 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. 
Статтею 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що орендна плата встановлюється у грошовій формі і вноситься у строки, визначені договором.
Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Положеннями ст. 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно із п. 3 ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно із ч. 1 ст. 216, ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України ( який втратив чинність та підлягає застосуванню тут і далі у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, а також вирішення спору в суді першої інстанції) учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. 
Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Нормами статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є фінансовими санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів (девальвації грошової одиниці України) та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ця міра відповідальності нараховуються незалежно від наявності вини боржника, оскільки передбачена законом і є частиною грошового зобов`язання боржника до моменту його припинення згідно норм матеріального права України.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України, ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України). При цьому, законодавець передбачив, що спрямування сторін договору має презюмувати беззаперечне виконання договірних зобов`язань.
Так, у даній справі судами першої та апеляційної інстанцій було встановлено, що 03.03.2011 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області (далі - орендодавець) та Південною митницею (згідно інформації з порталу YouControll наразі іменується Одеська митниця, код ЄДРПОУ 44005631) (далі - орендар) укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №5/47 (далі - договір), відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно на умовах, викладених у договорі.
Відповідно до п.3.1. договору, орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.95 року №786 зі змінами, та доповненнями і становить 1 гривню у рік.
Згідно п. 3.3 договору, щорічна орендна плата сплачується до Державного бюджету у термін до 12 січня місяця року, наступного за звітним з наданням у триденний термін копії платіжного доручення орендодавцеві та Балансоутримувачу.
Права та обов`язки сторін визначені розділами 5, 6, 7 та 8 договору. Так, пунктами 5.2. та 5.8. договору визначені обов`язки орендаря, одним з яких є те, що орендар зобов`язаний своєчасно і у повному обсязі сплачувати орендну плату, а у разі припинення або розірвання цього договору повернути балансоутримувачу об`єкт оренди у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, з врахуванням нормального фізичного зносу, та відшкодувати балансоутримувачу збитки у разі погіршення етапу або втрати (повної або часткової) об`єкту оренди з вини орендаря.
Пунктом 8.2.договору визначено, що орендодавець та балансоутримувач мають право виступати з ініціативою щодо стягнення збитків по заборгованості з орендної плати, пені неустойки внаслідок невиконання або неналежного виконання умов договору. 
На виконання зазначеного вище договору оренди позивач надсилав на адресу відповідача рахунки та акти здачі-прийняття робіт, а саме: АН/13012 від 31.12.2017 року на суму 00,50 грн., АН/13485 від 31.12.2018 року на суму 00,50 грн., АН/14753 від 31.12.2019 року на суму 00,30 грн., АН/5843 від 21.12.2022 року на суму 00,25 грн. та АН/2756 від 31.12.2023 року на суму 00,25 грн. та вказано, що рахунок АН/14753 від 31.12.2019 року на суму 00,50 грн. було частково сплачено, та сума боргу складає 00,30 грн.
16.11.2011 року між Державним підприємством “Іллічівський морський торговельний порт” (згідно наказу Міністерства інфраструктури України №319 від 16 вересня 2016 року переіменовано на Державне підприємство “Морський торговельний порт “Чорноморськ”, та Південною митницею (згідно інформації з порталу наразі іменується Одеська митниця) укладено Договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю №740-0 (далі - договір).
Відповідно до п. 1.1. договору, балансоутримувач зобов`язується у 2011 році забезпечити обслуговування та експлуатацію будівель, що знаходяться за адресою: м.Іллічівськ, с.Бурлача Балка, вул.Північна, 4 загальною площею: - 148,0 кв.м і виробничої площадки загальною площею: - 72,0 кв.м, а також утримання прибудинкової території, а орендар бере участь у витратах балансоутримувача на виконання вказаних робіт пропорційно до займаної ним площі в цих будівлях, якщо інше не випливає з характеру послуг, наданих балансоутриувачем за цим договором.
Згідно п.3.4. договору, оплата за даним договором здійснюється орендарем протягом 10 банківських днів після підписання акту виконаних послуг шляхом перерахування грошових коштів на рахунок балансоутримувача.
Умовами п.5.2 договору сторонами було визначено, що у разі невиконання винною стороною договірних зобов`язань протягом визначеного терміну застосовуються штрафні санкції в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України.
Також, позивачем на адресу відповідача було скеровано рахунки та акти здачі-прийняття робіт (наданих послуг), а саме: Пр/12045 від 30.11.2017 року на суму 32 247 грн 52 коп., Пр/12919 від 31.12.2017 року на суму 38 466 грн 80 коп., Пр/589 від 31.01.2018 року на суму 40 337 грн 58 коп., Пр/1791 від 28.08.2018 року на суму 46 037 грн 15 коп., Пр/2856 від 31.03.2018 року на суму 47 277 грн 95 коп., Пр/4030 від 30.04.2018 року на суму 29 085 грн 50 коп., Пр/5170 від 31.05.2018 на суму 21 926 грн 06 коп., Пр/6320 від 30.06.2018 року на суму 22 448 грн 04 коп., Пр/7407 від 31.07.2018 року на суму 25 474 грн 48 коп., Пр/8464 від 31.08.2018 року на суму 26 930 грн 89 коп., Пр/9438 від 30.09.2018 року на суму 22 404 грн 55 коп., Пр/10907 від 31.10.2018 року на суму 21 505 грн 76 коп., Пр/12395 від 30.11.2018 року на суму 34 685 грн 80 коп., Пр/13474 від 31.12.2018 року на суму 46 131 грн 19 коп., Пр/1122 від 31.01.2019 року на суму 57 316 грн 61 коп., Пр/1930 від 28.02.2019 року на суму 48 322 грн 92 коп., Пр/2753 від 31.03.2019 року на суму 35 766 грн 66 коп., Пр/4447 від 30.04.2019 року на суму 20 585 грн 72 коп., Пр/5254 від 30.05.2019 року на суму 19 355 грн 64 коп., Пр/6721 від 30.06.2019 року на суму 25 941 грн 54 коп., Пр/7481 від 31.07.2019 року на суму 22 688 грн 36 коп., Пр/8770 від 31.08.2019 року на суму 25 072 грн 40 коп., Пр/10163 від 30.09.2019 року на суму 24 899 грн 64 коп., Пр/11697 від 31.10.2019року на суму 20 084 грн 28 коп., Пр/13489 від 30.11.2019 року на суму 32 926 грн 64 коп., Пр/13622 від 31.12.2019 року на суму 43 608 грн 56 коп., Пр/1232 від 31.01.2020 року на суму 55 306 грн 06 коп., Пр/2099 від 29.02.2020 року на суму 47 230 грн 91 коп., Пр/2344 від 31.03.2020 року на суму 27 757 грн 62 коп., Пр/4403 від 30.04.2020 року на суму 18 964 грн 45 коп., Пр/5626 від 31.05.2020 року на суму 18 888 грн 48 коп., Пр/6591 від 30.06.2020 року на суму 19 541 грн 88 коп., Пр/7623 від 31.07.2020 року на суму 25 060 грн 56 коп., Пр/8665 від 31.08.2020 року на суму 27 550 грн. 97 коп., Пр/9548 від 30.09.2020 року на суму 22 497 грн 32 коп., Пр/10642 від 31.10.2020 року на суму 21 026 грн 35 коп., Пр/11976 від 30.11.2020 року на суму 25 033 грн 84 коп., Пр/12921 від 31.12.2020 року на суму 25 880 грн 24 коп., Пр/1151 від 31.01.2021 року на суму 458 грн 69 коп., Пр/635 від 31.01.2021 року на суму 27 849 грн 46 коп., Пр/1958 від 28.02.2021 року на суму 32 926 грн 10 коп., Пр/1683 від 28.02.2021 року на суму 27 622 грн 16 коп., Пр/1955 від 28.02.2021 року на суму 896 грн 95 коп., Пр/2014 від 28.02.2021 року на суму 24830 грн 82 коп., Пр/2016 від 28.02.2021 року на суму 25 667 грн 47 коп., Пр/2025 від 31.03.2021 року на суму 22 385 грн 14 коп., Пр/2778 від 31.03.2021року на суму 813 грн 64 коп., Пр/3135 від 31.03.2021 року на суму 9532 грн 12 коп., Пр/2351 від 31.03.2021 року на суму 9 113 грн 92 коп., Пр/3582 від 30.04.2021 року на суму 23 242 грн 61 коп., Пр/2681 від 01.12.2023 року на суму 875 195 грн 46 коп., Пр/2926 від 31.12.2023 року на суму 26 922 грн 55 коп., Пр/468 від 31.01.2024 року на суму 42 362 грн 65 коп., Пр/754 від 29.02.2024 року на суму 33 584 грн 20 коп., Пр/1112 від 31.03.2024 року на суму 30 333 грн 74 коп., Пр/1473 від 30.04.2024 року на суму 21 438 грн 48 коп., Пр/1904 від 31.05.2024 року на суму 18 847 грн 52 коп., Пр/2235 від 30.06.2024 на суму 19 165 грн 60 коп., Пр/2584 від 31.07.2024 року на суму 24 604 грн 13 коп., Пр/3013 від 31.08.2024 року на суму 16 734 грн 96 коп.
Так, з матеріалів справи вбачається, що між позивачем та відповідачем, в рамках вищезазначених договорів існували господарські правовідносини, за якими позивач надав в оренду нерухоме майно, що належить до державної власності, а відповідач прийняв зазначені об`єкти, про що свідчать наявні копії актів та рахунків, які оформлені та направлені належним чином. 
Разом з тим, належних та допустимих доказів оплати позивачу у повному обсязі відповідачем ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції надано не було, що останнім при розгляді справи Господарським судом Одеської області не заперечувалось.
Відтак, у зв`язку з невиконанням своїх господарських зобов`язань у повному обсязі відповідачем, позивачем правомірно нараховано суму загальної заборгованості за договором.
З огляду на наявні у матеріалах справи належні та допустимі письмові докази у їх сукупності, колегія суддів вважає правомірним висновок Господарського суду Одеської області, викладений в оскаржуваному рішенні від 27.10.2025 року щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу у розмірі 2 480 797 грн 09 коп., у зв`язку з невиконанням відповідачем належним чином взятих на себе господарських зобов`язань за умовами договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №5/47 від 03.03.2011 року та договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю №740-0 від 16.11.2011 року.
Крім того, колегія суддів зауважує, що також правомірним є нарахування та стягнення з відповідача Господарським судом Одеської області відповідних сум 3% річних та інфляційних втрат з огляду на вимоги ст. 625 Цивільного кодексу України та нарахування суми пені, оскільки, як вже було зазначено вище, ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, а умовами п.8.2 договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №5/47 визначено, що у разі порушення відповідачем умов договору, а саме внаслідок невиконання або неналежного виконання умов цього договору орендодавець має право стягнення збитків по заборгованості з орендної плати, пені, неустойки.
Також, умовами п.5.2. договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю №740-0 від 16.11.2011 року сторонами було визначено, що у разі невиконання винною стороною договірних зобов`язань протягом визначеного терміну застосовується штрафні санкції в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України.
Оскільки матеріалами справи підтверджується факт прострочення відповідачем виконання грошового договірного зобов`язання, колегія суддів апеляційного господарського суду, перевіривши розрахунок сум пені, 3% річних та інфляційних втрат, зроблений позивачем, погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що сума у розмірі, 96 668 грн. 13 коп. 3% річних, 389 322 грн 60 коп. інфляційних втрат за період (з 05.01.2024-05.05.2025) та 351 344 грн 45 коп. пені за період ( з 05.01.2024-24.03.2025) є арифметично правильними та такими, що підлягають стягненню з відповідача.
Відтак, зважаючи на відсутність оплати у повному обсязі з боку відповідача за спірними договорами, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, викладеною у оскаржуваному рішенні про стягнення з відповідача на користь позивача нарахованих Державним підприємством “Морський торговельний порт “Чорноморськ”, м.Чорноморськ Одеської області 3% річних, інфляційних та пені у визначеному позивачем розмірі, оскільки, уклавши в добровільному порядку, без заперечень та зауважень договори, виходячи з принципу свободи договору, зазначеному вище, сторони у справі прийняли на себе передбачені зазначеним договором зобов`язання як щодо порядку надання об`єкту нерухомості, так і щодо умов оплати за надані послуги.
Основні положення про докази та доказування, наведені у главі 5 Господарського процесуального кодексу України, які передбачають, що докази мають бути досліджені та оцінені судом з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та вірогідності.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).
Належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Подібні правові позиції викладено у постановах Верховного Суду від 16.06.2022 у справі № 910/366/21, від 19.06.2019 у справі № 910/4055/18, від 16.04.2019 у справі № 925/2301/14.
Тобто, з усіх наявних у справі доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню при вирішенні спору. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову. Належність, як змістовна характеристика та допустимість, як характеристика форми, є властивостями доказів, оскільки вони притаманні кожному доказу окремо і без їх одночасної наявності жодний доказ не може бути прийнятий судом.
Згідно зі статтею 77 Господарського процесуального кодексу України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (стаття 78 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Тлумачення змісту ст.79 Господарського процесуального кодексу України свідчить про те, що ця стаття покладає на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Аналогічний висновок Верховного Суду викладений у постанові від 16.02.2021 у справі №927/645/19.
Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (подібні правові позиції викладено у постановах Верховного Суду від 16.06.2022 у справі № 910/366/21, від 15.07.2021 у справі №916/2586/20, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосований Великою Палатою ВС у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Зазначений підхід узгоджується і з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.1 ст.32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Колегія суддів зауважує, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд. Однак ця стаття не закріплює будь-яких правил допустимості доказів чи правил їх оцінки, а тому такі питання регулюються передусім національним правом і належать до компетенції національних судів.
З огляду на викладене, у даній справі суд апеляційної інстанції вважає, що скаржником не доведено того факту, що судом першої інстанції для встановлення обставин, що мають суттєве значення, застосовані недопустимі докази у справі або зроблена їх невірна оцінка.
Надаючи оцінку всім доказам та доводам апелянта у їх сукупності із застосуванням стандарту доказування «вірогідності доказів», судова колегія доходить висновку про те, що докази, надані позивачем на підтвердження обставини того, що є наявні підстави для стягнення з відповідача на свою користь грошові кошти у розмірі 3 318 132 грн 27 коп., з яких: 2 480 797 грн 09 коп. основного боргу, 96 668 грн. 13 коп. 3% річних, 389 322 грн 60 коп. інфляційних втрат та 351 344 грн 45 коп. пені за вищезазначеними договорами є такими, що відповідають таким стандартам, і відповідачем у даному випадку ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належними та допустимими доказами по справі не доведено наявності правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.
Доводи відповідача про те, що сторонами було погоджено здійснення оплати виключно після підписання відповідних актів виконаних послуг, а тому, за відсутності підписаних Одеською митницею актів, відсутні підстави для проведення розрахунків та стягнення заборгованості, колегією суддів відхиляються, оскільки такі доводи не відповідають фактичним обставинам справи та нормам матеріального права.
Матеріалами справи підтверджується, що позивачем акти здачі-приймання виконаних робіт та відповідні рахунки систематично оформлювались та направлялись на адресу відповідача. Доказів їх неотримання, повернення чи надання мотивованих заперечень щодо обсягу, якості або вартості наданих послуг відповідачем суду не надано.
Сам по собі факт непідписання акту виконаних робіт за відсутності доведених заперечень щодо фактичного надання послуг та їх обсягу не може свідчити про відсутність грошового зобов`язання, оскільки підписання акту є формою фіксації виконання зобов`язання, але не є відкладальною умовою виникнення обов`язку з оплати у разі фактичного отримання послуг.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідач користувався орендованим майном та отримував комунальні й експлуатаційні послуги, що підтверджується сукупністю наявних у справі письмових доказів. Відповідачем не доведено ані факту ненадання послуг, ані їх неналежної якості, ані направлення позивачу обґрунтованих заперечень щодо підписання актів. Відтак посилання на відсутність підписаних актів є проявом недобросовісної поведінки сторони та спрямоване на уникнення виконання грошового зобов`язання.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що наявні у справі докази у своїй сукупності підтверджують факт надання позивачем послуг, виникнення у відповідача грошового зобов`язання та прострочення його виконання, що є підставою для стягнення основного боргу, 3% річних, інфляційних втрат та пені.
Доводи відповідача щодо неможливості здійснення оплати у зв`язку із завершенням бюджетного періоду та анулюванням залишків бюджетних асигнувань є також безпідставними та не впливають на наявність і обсяг грошового зобов`язання.
Бюджетне законодавство регулює порядок планування та використання бюджетних коштів розпорядниками, однак не змінює природу та обов`язковість виконання цивільно-правових і господарських зобов`язань, які виникли на підставі укладених договорів.
Закінчення бюджетного року не припиняє грошового зобов`язання та не звільняє сторону договору від його виконання. Відсутність або недостатність бюджетних призначень є внутрішнім організаційним питанням діяльності відповідача як розпорядника бюджетних коштів і не може покладатися на контрагента.
Відповідач, укладаючи договори, діяв як суб`єкт господарювання у публічно-правовій формі та прийняв на себе відповідні договірні зобов`язання. Ризик неналежного бюджетного планування не може бути підставою для уникнення відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання.
Норми бюджетного законодавства не передбачають припинення або відстрочення виконання договірних зобов`язань у зв`язку із завершенням бюджетного періоду. Відтак посилання відповідача на неможливість здійснення оплати у межах кошторису 2023 року не спростовує встановленого судами факту прострочення та не є підставою для відмови у стягненні заборгованості.
Доводи відповідача про відсутність його вини у простроченні виконання грошового зобов`язання з підстав бюджетних обмежень є необґрунтованими, оскільки не підтверджені належними доказами та не передбачені законом як підстава для звільнення від відповідальності. Відповідач не довів наявності обставин непереборної сили або інших юридично значимих підстав, які б виключали його відповідальність. Відтак, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про наявність підстав для стягнення основного боргу, інфляційних втрат, трьох процентів річних, оскільки при застосуванні норм ст.625 Цивільного кодексу України вина боржника не враховується, а при стягненні пені був зменшений судом її розмір за нормами чинного законодавства, в тому числі, і з врахуванням ступеню вини останнього.
Також відхиляються доводи скаржника про те, що у разі, якщо правочин не містить умов щодо розміру та бази нарахування пені або передбачає її нарахування відповідно до чинного законодавства, така пеня може бути стягнута лише за наявності спеціального законодавчого регулювання, оскільки зазначені твердження не відповідають фактичним обставинам справи та змісту укладених сторонами договорів.
Матеріалами справи встановлено, що у спірних правовідносинах пеня має договірний характер та прямо передбачена умовами договорів. Зокрема, положеннями договору оренди №5/47 передбачено право орендодавця та балансоутримувача на стягнення пені у разі порушення грошового зобов`язання, а договором №740-0 визначено конкретний розмір штрафних санкцій — у вигляді подвійної облікової ставки Національного банку України за прострочення виконання зобов`язання.
Відхиляються також доводи скаржника про те, що відсутні правові підстави для стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки навіть теоретично обов`язок щодо оплати актів виконаних робіт виникав би 07.01.2024, на десятий день після підписання актів виконаних послуг відповідно до п. 3.4. договору, обов`язок зі сплати послуг у відповідача не виник, а тому не може йтися про прострочення виконання грошового зобов`язання, а отже, застосування наслідків, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, є безпідставним, оскільки строк виконання грошового зобов`язання визначений умовами договору, а після його спливу у разі неоплати настає прострочення боржника. Судом першої інстанції встановлено факт наявності заборгованості та спливу строку її оплати, що свідчить про прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем і таке не спростовано останнім належними засобами доказування.
Крім того, як вже зазначалося вище за текстом постанови відповідно до положень статті 625 Цивільного кодексу України наслідки у вигляді інфляційних втрат та трьох процентів річних є спеціальним способом захисту майнового права кредитора та підлягають застосуванню з моменту прострочення незалежно від причин такого прострочення. Застосування зазначеної норми не ставиться у залежність від наявності чи відсутності вини боржника та не потребує окремого погодження сторонами.
Оскільки у даному випадку встановлено факт прострочення виконання грошового зобов`язання, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача пені, інфляційних втрат та трьох процентів річних.
До того ж, колегія суддів ще раз звертає увагу апелянта на те, що суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо стягнення пені, реалізував надані йому дискреційні повноваження, передбачені статтею 551 Цивільного кодексу України, та з урахуванням загальних засад цивільного законодавства, визначених статтею 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність), дійшов висновку про необхідність зменшення розміру нарахованої позивачем неустойки. Заявлена до стягнення пеня у сумі 351 344 грн 45 коп. була зменшена судом на 50 %, до 175 672 грн 23 коп., з огляду на співвідношення її розміру із сумою основного боргу, характер порушення зобов`язання та оцінку всіх обставин справи в їх сукупності.
З огляду на наведене судова колегія вважає, що доводи відповідача, наведені ним в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення, а зводяться лише до незгоди з таким рішенням без належного обґрунтування для цього відповідних підстав. При цьому протилежного ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції скаржником не доведено.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, серія A, №303-A, п.29). Названий Суд зазначив, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»).
Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, вірно застосував положення національного законодавства, надав вірну оцінку спірним правовідносинам у контексті зазначених норм, у зв`язку із чим оскаржуване рішення, яке переглядається в апеляційному порядку, є правомірним, а доводи апелянта, зазначені ним в апеляційній скарги, є такими, що фактично зводяться лише до незгоди з судовим рішенням, що не може бути обґрунтованою підставою для його скасування або зміни.
За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Одеської митниці, м. Одеса не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 27.10.2025 року у справі №916/1879/25 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його зміни або скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.
Керуючись ст. 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Одеської митниці, м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 27.10.2025 року у справі №916/1879/25 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 27.10.2025 року у справі №916/1879/25 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.
Вступна і резолютивна частина постанови проголошені в судовому засіданні 12 лютого 2026 року. 
Повний текст постанови складено 17 лютого 2026 року.

Головуючий суддя 	Г.І. Діброва	
  Судді 	  Я.Ф. Савицький	
 	   А.І. Ярош