ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року 	Луцьк	Справа № 140/16679/25 	

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Денисюка Р.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, 

ВСТАНОВИВ:

Військова частина НОМЕР_1 (далі – в/ч НОМЕР_1 , позивач) звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 (далі- ОСОБА_1 , відповідач) про стягнення коштів в сумі 200 000,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в травні 2025 року з відповідачем було укладено контракт про проходження військової служби на один рік, у зв`язку з чим йому було виплачено першу частину коштів в розмірі 200 000 грн. Повідомлено, що після отримання вказаних коштів відповідач самовільно залишив військову частину, тобто ухилився від виконання покладених на нього службових обов`язків та порушив умови контракту, а тому виплачені йому кошти повинні бути повернені. Вказано, що оскільки такі суми не сплачені відповідачем добровільно, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення таких коштів в судовому порядку. З цих підстав, просив позов задовольнити.
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 05.01.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, судовий розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а. с. 41).
Копія ухвали від 05.01.2026 про відкриття провадження в адміністративній справі була надіслана відповідачу рекомендованою кореспонденцією за адресою місця проживання ( АДРЕСА_1 ), зареєстрованою у встановленому законом порядку згідно із відомостями Єдиного державного демографічного реєстру (а. с.40), проте поштове відправлення було повернуте на адресу суду із довідкою відділення поштового зв`язку по причині повернення «адресат відсутній» (відбиток календарного штемпеля 29.01.2026).
Пунктом 5 частини шостої статті 251 КАС України визначено, що днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Відповідно до частини другої статті 44 КАС України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Водночас до повноважень адміністративних судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками "за закінченням терміну зберігання", "адресат вибув", "адресат відсутній" і т. п., з врахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання адміністративним судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.
Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Верховного Суду 22.04.2021 у справі № 0840/3762/18, від 12.08.2020 у справі № 520/1066/2020.
Отже, копія ухвали суду про відкриття провадження у справі від 05.01.2026 не була вручена відповідачу з незалежних від суду причин. Відтак у силу вимог пункту 5 частини шостої статті 251 КАС України слід вважати, що копія ухвали про відкриття провадження у справі вручена відповідачу належним чином 29.01.2026.
Проте, у встановлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не подав.
Згідно із частиною шостою статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Враховуючи те, що відповідач пред`явлені позовні вимоги не оспорив, відзив на позов та клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін у встановлений судом строк не подав, тому суд вважає можливим розглянути справу за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких мотивів та підстав. 
Судом встановлено, що 01.05.2025 між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України укладено контракт на проходження військової служби строком на один рік.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 по стройовій частині №121 від 01.05.2025 ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та призначено на посаду старшого стрільця 1 десантно-штурмового відділення з десантно-штурмового взводу 3 запасної десантно-штурмової роти запасного десантно-штурмового батальйону (а.с. 13). Як слідує з вказаного наказу відповідно до вимог постанови КМ України від 11.02.2025 № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» та Доручення Міністра оборони України № 999/уд від 20.02.2025 наказано виплатити першу частину допомоги у розмірі 200000 грн. 
На виконання умов контракту та у відповідності до вимог п.15 «Порядку реалізації експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 №153, Військовою частиною НОМЕР_1 здійснено нарахування та виплату ОСОБА_1 коштів у розмірі 200000 грн, що підтверджується довідкою №133/11016 від 28.11.2025 (а.с. 35 зворот).
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) №3510 від 30.08.2025 на підставі рапорту командира запасного десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_2 від 26.08.2025 вх.№ 813/16976 з метою уточнення причин та умов, що сприяли самовільному залишенню Військової частини НОМЕР_1 , а також встановлення ступеня вини військовослужбовця, старшого стрільця 1 десантно-штурмового відділення з десантно-штурмового взводу 3 запасної десантно-штурмової роти запасного десантно-штурмового батальйону в/ч НОМЕР_1 , солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 , чиї дії та бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення, призначено службове розслідування за фактом самовільного залишення Військової частини НОМЕР_1 солдатом військової служби за контрактом ОСОБА_1 (а.с. 22 зворот-23).
В ході службового розслідування встановлено, що 28.06.2025 близько 14:00 год командиром 3 запасної десантно-штурмової роти запасного десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 капітаном ОСОБА_3 було виявлено, що старший стрілець 1 десантно-штурмового відділення з десантно-штурмового взводу 3 запасної десантно-штурмової роти запасного десантно-штурмового батальйону в/ч НОМЕР_1 солдат військової служби за контрактом ОСОБА_1 під час відвідування військового шпиталя військової частини НОМЕР_2 АДРЕСА_2 зник в невідомо напрямку. Пошуки солдата ОСОБА_1 результату не дали. Про свою можливу відсутність на військовій службі солдат ОСОБА_1 своїх командирів не попереджав, з особистих питань не звертався, на телефонні дзвінки не відповідає (а.с. 18-21).
Відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 26.08.2025 № 240 солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 , старшого стрільця 1 десантно-штурмового відділення з десантно-штурмового взводу 3 запасної десантно-штурмової роти запасного десантно-штурмового батальйону визнано таким, що 26.08.2025 самовільно залишив військову частину в польових умовах при базовому таборі, з 26.08.2025 виключено з усіх видів забезпечення (а.с. 24). 
Також 12.09.2025 до начальнику ТУ ДБР, розташованого у м. Хмельницькому, начальнику ІНФОРМАЦІЯ_1 , керівнику Житомирської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону направлено повідомлення про наявність у діях військовослужбовця, солдата ОСОБА_1 , ознак кримінального правопорушення передбаченого ч.5 ст.407 КК України (а.с. 25 зворот-26).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 30.10.2025 № 5089 «Про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 солдатом військової служби за контрактом ОСОБА_1 » за порушення вимог статей 11, 14, 16, 128 Статуту ВС ЗСУ, статей 3, 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ та неналежного виконання покладених на нього обов`язків, внаслідок самовільного залишення лікувального закладу 26.08.2025 та безпідставної відсутності на військовій службі з 26.08.2025 по теперішній час військовослужбовці ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та оголошено сувору догану (а.с. 14-15).
02.12.2025, зважаючи на ухилення ОСОБА_1 від виконання покладених на нього службових обов`язків та порушення умов укладеного контракту Військова частина НОМЕР_1 надіслала йому вимогу №813/50857 про повернення військовій частині виплачених на виконання контракту коштів в розмірі 200000 грн.
Оскільки відповідач у добровільному порядку не повернув виплачені йому кошти, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Згідно з ст.17 Конституції України визначено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів визнано обов`язком громадянина України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 Про введення воєнного стану в Україні у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, дія якого в подальшому була неодноразово продовжена та наразі триває.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон №2232-XII).
Відповідно до ч.1 ст.2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Згідно з ч.4 ст.2 Закону №2232-ХІІ порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі - Порядок № 260), який визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам.
За змістом пункту 3 розділу І Порядку №260 підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення є: штат військової частини (установи, організації) (далі - військова частина); накази про призначення на посаду та зарахування до списків особового складу військової частини, про вступ до виконання обов`язків за посадою, в тому числі тимчасово, про зарахування в розпорядження; накази про встановлення та виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення; накази про присвоєння військових звань; грошовий атестат або довідка про грошові виплати (за винятком осіб, призваних (прийнятих) на військову службу за контрактом, у тому числі під час проходження строкової військової служби).
Пунктами 14-15 Розділу І Порядку № 260 передбачено, що грошове забезпечення, не виплачене своєчасно або виплачене в меншому, ніж належало, розмірі, виплачується за весь період, протягом якого військовослужбовець мав право на нього.
Грошове забезпечення не виплачується: за час надання військовослужбовцям відпусток відповідно до чинного законодавства України, за якими не передбачено збереження заробітної плати; якщо виплачуються академічні стипендії; за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше; за час перебування на лікуванні в лікарняних закладах понад встановлені чинним законодавством строки; за час тимчасового виконання обов`язків понад два місяці за новими посадами у зв`язку з переведенням військової частини на інший штат (внесення змін до штату); за час тримання військовослужбовців під вартою чи перебування під цілодобовим домашнім арештом; за час відбування покарання на гауптвахті військовослужбовцями строкової військової служби.
Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.
Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.
Таким чином, військовослужбовцям за час проходження військової служби виплачується грошове забезпечення. Виплата грошового забезпечення також зберігається за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти. Поряд з цим, вказане правило не поширюється на осіб, які самовільно залишили військові частини (місця служби).
Суд звертає увагу, що 11.02.2025 постановою КМУ №153 затверджено Порядок реалізації експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану (далі Порядок №153), яким визначено механізм реалізації експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Держприкордонслужбі під час воєнного стану (далі - експериментальний проект) та особливості залучення під час воєнного стану на військову службу за контрактом до Збройних Сил, Національної гвардії та Держприкордонслужби на посади рядового складу громадян України віком від 18 до 25 років, проходження ними військової служби, а також створення для цього відповідних умов.
Відповідно до п.2 цього Порядку (в редакції, чинній на час підписання контракту з відповідачем) під час воєнного стану в рамках реалізації експериментального проекту на військову службу за контрактом до Збройних Сил, Національної гвардії та Держприкордонслужби на посади рядового складу строком на один рік можуть бути прийняті громадяни України віком від 18 до 25 років (далі - окремі категорії громадян).
За правилами п.15 Порядку №153 військовослужбовцям, які уклали контракт відповідно до цього Порядку, виплачується одноразова грошова допомога після укладення контракту, проходження відповідної підготовки та вступу до виконання обов`язків за посадою у військових частинах відповідно до переліку, затвердженого Генеральним штабом Збройних Сил, Головним управлінням Національної гвардії або Адміністрацією Держприкордонслужби (далі - одноразова грошова допомога), у розмірі 1 млн. гривень, яка виплачується трьома частинами:
перша частина - 200000 гривень протягом п`яти робочих днів після підписання контракту та вступу до виконання обов`язків за посадою, на яку призначений;
друга частина - 300000 гривень протягом п`яти робочих днів після проходження відповідної підготовки та залучення до виконання бойових (спеціальних) завдань, про що оголошується наказом командира військової частини;
третя частина - 500000 гривень у день виключення із списків особового складу військової частини, а у разі продовження військової служби за новим контрактом - в останній день дії контракту, укладеного відповідно до цього Порядку.
Водночас, відповідно до п.21 Порядку №153 у разі систематичного невиконання військовослужбовцем умов контракту він відшкодовує в повному обсязі виплачену йому одноразову грошову допомогу, неотримана частина/частини такої допомоги не виплачується/не виплачуються.
Систематичним невиконанням військовослужбовцем умов контракту вважається неналежне виконання ним або відмова від виконання взятих ним на себе під час укладення контракту обов`язків, коли він притягувався до кримінальної відповідальності, два або більше разів притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення військового адміністративного правопорушення або на підставі письмового наказу до дисциплінарної відповідальності за порушення військової дисципліни, які враховуються для оцінки стану дисципліни в Міноборони, Національній гвардії або Держприкордонслужбі і строк дії дисциплінарних стягнень за які не закінчився.
Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України.
Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
Так, згідно з частиною 1 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Згідно із статтею 9 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України “Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України” від 24.03.1999 № 548-ХІV (далі – Статут ВС ЗСУ) військовослужбовці Збройних Сил України мають і права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами.
За приписами статей 26, 27 Статуту ВС ЗСУ військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України “Про оборону України” дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення кримінального правопорушення військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.
Підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків визначає Закон України “Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі” від 03.10.2019 № 160-ІХ (далі – Закон № 160-ІХ).
Відповідно до пунктів 4, 5 частини 1 статті 1 Закону № 160-ІХ матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності; 
пряма дійсна шкода (далі - шкода) - збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано.
За змістом частин 1 – 3 статті 3 вказаного Закону, підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.
Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.
Притягнення особи до матеріальної відповідальності за завдану шкоду не звільняє її від дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності, встановленої законами України.
Переведення особи до іншого місця служби чи її звільнення з посади або служби не може бути підставою для звільнення її від матеріальної відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до статті 4 вказаного Закону особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди.
Пунктом 1 частини першої статті 6 Закону № 160-ІХ визначено, що особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі: виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій.
Згідно з частиною першою статті 7 Закону № 160-ІХ розмір завданої шкоди встановлюється за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку з урахуванням цін, що діють на період розгляду питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності. У разі відсутності таких даних розмір шкоди визначається суб`єктами оціночної діяльності відповідно до законодавства або за рішенням суду.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону № 160-ІХ у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку.
З матеріалів справи вбачається, що заявлені до стягнення кошти були отримані відповідачем як перша частина одноразової грошової допомоги після укладення контракту про проходження військової служби в розмірі 200 000 грн. Однак внаслідок неналежного виконання покладених на нього обов`язків, самовільного залишення військової частини 26.08.2025, ОСОБА_1 був притягнутий до дисциплінарної відповідальності та оголошено сувору догану.
Відтак, у зв`язку з притягненням відповідача до дисциплінарної відповідальності за порушення військової дисципліни на підставі письмового наказу (неналежне виконання покладених на нього обов`язків, самовільне залишення частини) та не відшкодування шкоди в добровільному порядку, враховуючи також, що відповідач відзиву на позовну заяву, доказів відшкодування шкоди, а також доказів повернення на військову службу станом на дату розгляду справи відповідач суду не подав, суд дійшов висновку про наявність правових та фактичних підстав для задоволення позовних вимог.
Згідно із частиною другою статті 139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.
Отже, оскільки у цій справі задоволено позов суб`єкта владних повноважень, тому судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору в сумі 3028,00 грн згідно із квитанцією від 26.12.2025 (а. с. 6) з відповідача стягненню не підлягають.
Керуючись статтями 243 - 246, 262 КАС України, суд 

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Військової частини НОМЕР_1 кошти в розмірі 200 000,00 грн (двісті тисяч гривень 00 копійок). 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи. 
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 
Позивач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).
Відповідач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 ). 

Суддя Р.С. Денисюк