П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 березня 2026 року м. Київ

Справа № 759/5230/25
Провадження: № 22-ц/824/8176/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Верланова С. М., Нежури В. А., 
секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Бондара Антона Вікторовича в інтересах ОСОБА_1 
на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 травня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Ул`яновської О. В.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 , про стягнення аліментів на утримання дитини та встановлення факту, що має юридичне значення,

в с т а н о в и в:

В березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що він та відповідачка проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, від спільного проживання мають сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зазначав, що після початку повномасштабного вторгнення відповідачка разом із дитиною виїхала за межі України, однак, наприкінці 2023 року син повернувся до України та почав проживати разом із ним за місцем його реєстрації. За його твердженням, відповідачка самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, у зв`язку з чим дитина фактично перебуває на його повному утриманні. Посилаючись на викладене, просив суд стягнути з відповідачки аліменти на утримання дитини, а також встановити факт перебування сина на його утриманні, що, за його твердженням, необхідно для реалізації права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14 травня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, починаючи з 11.03.2025 і до досягнення дитиною повноліття. 
Стягнуто з ОСОБА_2 у дохід держави судовий збір по справі у розмірі 1211 грн 20 коп.
У задоволенні інших вимог відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням в частині незадоволених позовних вимог, адвокат Бондар А. В. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення просив скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що встановлення факту перебування дитини на утриманні позивача має юридичне значення, оскільки від цього залежить реалізація його права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, передбаченого законодавством, а тому така вимога підлягає розгляду судом у порядку цивільного судочинства.
На думку скаржника, суд першої інстанції безпідставно пов`язав звернення позивача до суду з небажанням виконувати військовий обов`язок, в той час як позов подано з метою захисту прав та інтересів дитини, яка фактично проживає разом із позивачем та перебуває на його утриманні.
Також, зазначає, що суд не врахував положення статей 293, 315 ЦПК України, відповідно до яких у порядку окремого провадження можуть встановлюватися факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав, зокрема факт перебування фізичної особи на утриманні.
Крім того, посилається на практику Верховного Суду, з якої, на його думку, вбачається можливість встановлення факту утримання дитини одним із батьків як юридичного факту, що має значення для реалізації прав особи, у тому числі у сфері мобілізаційних правовідносин.
Водночас, наголошує, що після прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560 визначено перелік документів, необхідних для отримання відстрочки, серед яких прямо передбачено рішення суду про встановлення факту перебування дитини на утриманні, що, на його думку, підтверджує належність такого спору до юрисдикції цивільних судів.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 17 лютого 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник, адвокат Бондар А. В. підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити. 
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 травня 2025 року оскаржується в частині позовних вимог про встановлення факту перебування неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на утриманні батька, а тому в іншій частині колегією суддів не переглядається.
Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є сином ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а. с. 16).
З жовтня 2023 року неповнолітній ОСОБА_3 зареєстрований та фактично проживає разом із батьком, ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 17 - 18).
Згідно з актами обстеження матеріально-побутових умов проживання, у вказаному житловому приміщенні проживають позивач та його син, який перебуває на його утриманні (а. с. 19- 22).
ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 1/3 частка квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 69,18 кв.м., житлова площа 39,7 кв.м. (а. с. 23-25).
ОСОБА_1 працює в ліцеї №17 Львівської міської ради на посаді завідуючого господарством з 10.08.2022 року та має дохід (а. с. 32).
З матеріалів справи убачається, що  ОСОБА_1 на диспансерному обліку не перебуває, за медичною допомогою не звертався, ознак наркологічного захворювання не виявлено (а. с. 26 - 27).
Позивач є військовозобов`язаним, знаходиться на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_4 (а. с. 30).
Відповідачка, ОСОБА_2 , проживає за межами України, при цьому доказів її повної відмови від виконання батьківських обов`язків або припинення таких обов`язків у встановленому законом порядку матеріали справи не містять.
З матеріалів справи також убачається, що відповідачка визнала позовні вимоги в частині стягнення аліментів та погодилась на їх сплату на утримання дитини, а також не заперечувала проти задоволення вимог про встановлення факту перебування дитини на утриманні позивача (а. с. 53 - 57).
Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог про встановлення факту перебування дитини на утриманні позивача, суд першої інстанції виходив з того, що сам по собі факт проживання неповнолітньої дитини разом із батьком не свідчить про її перебування виключно на його утриманні.
Суд зазначив, що відповідно до вимог сімейного законодавства та практики Верховного Суду, обидва з батьків мають рівні права та обов`язки щодо дитини, а розірвання шлюбу чи проживання окремо не звільняє одного з них від обов`язку брати участь у її утриманні та вихованні. При цьому, судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б свідчили про повне самоусунення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків або про настання юридичних фактів, які б обмежували чи припиняли обсяг таких обов`язків.
Крім того, суд врахував, що відповідачка визнала позовні вимоги в частині стягнення аліментів, що свідчить про її участь в утриманні дитини.
Водночас суд першої інстанції зазначив, що заявлена вимога пов`язана з наміром позивача реалізувати право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, що саме по собі не є підставою для встановлення такого факту за відсутності належного доказового підтвердження.
Перевіряючи такі висновки суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Згідно з положеннями частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Отже, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Відтак, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Відмовляючи в задоволенні позову в частині вимог про встановлення факту перебування дитини на утриманні позивача, суд першої інстанції, дослідивши обставини справи та надані сторонами докази, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення цих вимог.
Такий висновок суд мотивував тим, що сам по собі факт проживання неповнолітнього ОСОБА_3 разом із батьком не є безумовним доказом його перебування виключно на утриманні позивача, оскільки відповідно до вимог сімейного законодавства обидва з батьків мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи проживають вони разом із нею.
Суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б свідчили про повне самоусунення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків, їх припинення або обмеження у встановленому законом порядку, чи існування інших юридичних фактів, які б об`єктивно виключали її участь в утриманні дитини.
Навпаки, встановлено, що відповідачка визнала позовні вимоги в частині стягнення аліментів та погодилась на їх сплату, що свідчить про її участь у матеріальному забезпеченні дитини, а отже виключає можливість визнання дитини такою, що перебуває виключно на утриманні одного з батьків.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що встановлення факту перебування дитини на утриманні позивача пов`язане з необхідністю доведення обставин, які свідчать про відсутність або істотне обмеження участі іншого з батьків у виконанні своїх обов`язків щодо дитини, що у цій справі належними доказами не підтверджено.
При цьому, надані позивачем докази підтверджують фактичне проживання дитини разом із батьком та його участь у забезпеченні її потреб, однак самі по собі такі обставини не є достатніми для встановлення юридичного факту перебування дитини виключно на його утриманні.
Доводи апеляційної скарги про те, що встановлення зазначеного факту має юридичне значення для реалізації права позивача на відстрочку від призову під час мобілізації, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, оскільки сам по собі намір реалізувати певне право не звільняє позивача від обов`язку доведення обставин, з якими закон пов`язує можливість встановлення такого факту.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для встановлення факту перебування дитини на утриманні позивача, у зв`язку з чим відмова у задоволенні позову в цій частині є законною та обґрунтованою.
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги в цій частині, колегія суддів виходить з наступного.
Посилання представника позивача на те, що встановлення факту перебування дитини на його утриманні має юридичне значення у зв`язку з необхідністю реалізації права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, саме по собі не є достатньою підставою для задоволення відповідних позовних вимог.
Згідно з вимогами цивільного процесуального законодавства встановлення юридичних фактів у судовому порядку можливе лише за умови, якщо такі факти мають юридичне значення та підтверджуються належними і допустимими доказами, а також за відсутності спору про право.
Разом з тим, як правильно встановлено судом першої інстанції, заявлена позивачем вимога про встановлення факту перебування дитини на його утриманні нерозривно пов`язана з оцінкою виконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків, обсягу її участі у вихованні та утриманні дитини, що безпосередньо впливає на її права та обов`язки як матері.
За таких обставин встановлення вказаного факту фактично передбачає вирішення спору щодо обсягу виконання батьківських обов`язків кожним із батьків, що виключає можливість розгляду такої вимоги в порядку окремого провадження.
Доводи апеляційної скарги про неврахування судом положень статей 293, 315 ЦПК України є безпідставними, оскільки зазначені норми підлягають застосуванню лише у випадках, коли відсутній спір про право, тоді як у даній справі наявні обставини, що свідчать про існування такого спору.
Посилання представника позивача на практику Верховного Суду також не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги, оскільки можливість встановлення факту утримання дитини одним із батьків залежить від конкретних обставин справи та наявності відповідного доказового підтвердження, зокрема обставин, які свідчать про припинення або істотне обмеження участі іншого з батьків у виконанні своїх обов`язків.
Водночас, у цій справі таких обставин не встановлено, а навпаки, відповідачка не позбавлена батьківських прав, не визнана безвісно відсутньою чи недієздатною, та визнала обов`язок щодо утримання дитини, що підтверджується її згодою на сплату аліментів.
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560 свідчить про необхідність встановлення відповідного факту саме у судовому порядку, оскільки наявність у підзаконному нормативному акті переліку документів, які можуть підтверджувати певні обставини, не звільняє особу від обов`язку доведення таких обставин у суді відповідно до вимог процесуального закону.
Сам по собі факт передбачення можливості подання рішення суду як одного з документів не означає автоматичної наявності підстав для встановлення відповідного юридичного факту за відсутності належного доказового підтвердження.
Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
За таких обставин, апеляційна скарга адвоката Бондара А. В. в інтересах ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 травня 2025 року залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375 , 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Бондара Антона Вікторовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 30 березня 2026 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура