ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 березня 2026 року
м. Київ
справа № 274/301/15-к
провадження № 51-4952км25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
виправданого ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 жовтня 
2024 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 07 жовтня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань (ЄРДР) за № 42014000000000956, за обвинуваченням
ОСОБА_8 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Ободівка, який зареєстрований ( АДРЕСА_1 ) та проживає ( АДРЕСА_2 , раніше 
не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.
Історія справи і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 
23 жовтня 2024 року ОСОБА_8  визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 368 КК України та виправдано.
Орган досудового розслідування обвинувачував  ОСОБА_8  у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, за таких обставин.
На розгляді у судді ОСОБА_8 перебувала цивільна справа за позовом опікуна ОСОБА_9 про визнання недійсними кредитного та іпотечних договорів, укладених недієздатним ОСОБА_10 з ПАТ «Кредитпромбанк». Інтереси позивача представляв ОСОБА_11 .
У ході розгляду справи суддя ОСОБА_8 призначив судово-психіатричну експертизу ОСОБА_10 , згідно з висновком якої останній на час укладання договорів не міг усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, оскільки страждав на психічне захворювання у вигляді шизофренії параноїчної форми безперервного типу перебігу.
Суддя ОСОБА_8 , усвідомлюючи зацікавленість позивача та його представника у винесенні рішення у справі на їх користь, вступив із ОСОБА_11 у позаслужбові стосунки з метою вимагання та одержання від нього неправомірної вигоди.
ОСОБА_8 28 серпня 2014 року у приміщенні Вінницького міського суду, розташованого за адресою: вул. Грушевського, 17, м. Вінниця, повідомив 
ОСОБА_11 , що винесе позитивне рішення у справі на користь позивача лише за умови передачі йому особисто неправомірної вигоди в розмірі 3000 дол. США.
Крім того, 22 вересня 2014 року біля будинку Вінницького міського суду 
ОСОБА_8 у черговий раз наголосив ОСОБА_11 на необхідності передачі йому неправомірної вигоди в розмірі 3000 дол. США за винесення зазначеного рішення.
За таких обставин ОСОБА_11 був вимушений погодитися на вимогу ОСОБА_8 щодо передачі неправомірної вигоди.
Далі 02 жовтня 2014 року приблизно о 18:00 ОСОБА_8 у салоні свого автомобіля марки «Mercedes-Benz E 280», державний номер НОМЕР_1 , під час руху вулицями м. Вінниці одержав від ОСОБА_11 частину неправомірної вигоди в розмірі 
20 000 грн.
Крім того, 06 жовтня 2014 року в день, на який було призначено судове засідання у цій справі, ОСОБА_8 у своєму автомобілі під час руху вулицями м. Вінниці приблизно об 11:20 одержав від ОСОБА_11 другу частину неправомірної вигоди в розмірі 25 000 грн.
Цього ж дня після одержання всієї суми неправомірної вигоди суддя ОСОБА_8 розглянув справу по суті та видалився до нарадчої кімнати для прийняття кінцевого процесуального рішення.
Таким чином, ОСОБА_8 вимагав та одержав від ОСОБА_11 неправомірну вигоду в розмірі 45 000 грн, що за ринковим курсом гривні до долара США еквівалентно приблизно 3000 дол. США.
Хмельницький апеляційний суд ухвалою від 07 жовтня 2025 року вирок суду першої інстанції залишив без змін.
Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, прокурор подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржувані судові рішення і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції. 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду в порядку касаційного розгляду має відповісти на доводи щодо наявності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які призвели до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у результаті виправдання особи в цьому кримінальному провадженні. 
Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржувані судові рішення і призначити новий розгляд матеріалів кримінального провадження в суді першої інстанції.
Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор стверджує, що суди першої та апеляційної інстанцій неповно з`ясували обставини, які мають значення для кримінального провадження, оскільки в матеріалах кримінального провадження наявна достатня сукупність доказів вини ОСОБА_8 у вчиненні ним кримінального правопорушення,передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, що, за умови належного дослідження доказів, повністю підтверджує його вину у вчиненні зазначеного злочину.
Вказує про невідповідність висновків судів фактичним обставинам справи й неналежну оцінку доказів у кримінальному провадженні, що не відповідає положенням ст. 94 КПК України.
Вважає, що суд першої інстанції передчасно ухвалив виправдувальний вирок, а апеляційний перегляд кримінального провадження всупереч приписам ст. 2 КПК України відбувся формально, низку доводів прокурора незважаючи на положення ст. 419 КПК України, апеляційний суд взагалі залишив поза увагою. 
Разом з тим зазначає про необґрунтованість рішення судів щодо здійснення досудового розслідування кримінального провадження стосовно ОСОБА_8 з порушенням правил територіальної підслідності, а саме працівниками Генеральної прокуратури України.
Також прокурор не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про визнання недопустимим доказом протоколу з додатками до нього від 22 вересня 2014 року, складеного за результатами проведених оперативно-технічних заходів - втручання у приватне спілкування шляхом аудіо-, відеоконтролю особи з метою встановлення фактичних даних та первинної фіксації ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, що слугувало підставою для початку досудового розслідування, з причин відсутності відповідної ухвали слідчого судді на проведення таких заходів, при цьому суди помилково ототожнили результати оперативно-розшукових заходів із доказами отриманими після внесення відомостей до ЄРДР у межах НСРД.
До того ж прокурор зазначає про хибність висновків судів першої та апеляційної інстанцій про визнання недопустимими доказами матеріалів НСРД, а саме 
аудіо-, відеоконтролю особи, у зв`язку з відсутністю постанови слідчого чи прокурора на проведення НСРД та за відсутності чітко визначеного слідчим у своєму дорученні переліку проведення НСРД за наявності ухвали слідчого судді про надання дозволу на проведення стосовно ОСОБА_8 відповідних НСРД, зокрема аудіо-, відеоконтролю особи. 
Водночас прокурор стверджує про помилковість висновків судів нижчих ланок щодо недопустимості як доказів протоколів, складених за результатами проведення контролю за вчиненням злочину у формі імітування злочину від 
02, 06 жовтня 2014 року, де зафіксовано одержання неправомірної вигоди ОСОБА_8 , з підстав невідповідності їх назви із назвою, яка зазначена в Інструкції про організацію проведення негласних слідчих (розшукових) дій та використання їх результатів у кримінальному провадженні від 16 листопада 
2012 року. Також ці протоколи складені не уповноваженою на те особою, оскільки в постанові прокурора не зазначено конкретного прізвища, а саме ОСОБА_12 як оперативного працівника УСБУ у Вінницькій області, якому було доручено їх складання.
Акцентує прокурор і на безпідставності висновку судів стосовно відсутності відповідних документів щодо законності, походження грошових коштів, отриманих органом досудового розслідування, використаних під час НСРД 
- контролю за вчиненням злочину, при тому, що видані грошові кошти не були використані в іншому кримінальному провадженні, а тому їх застосовано під час контролю за вчиненням злочину. 
Також прокурор з наведенням належного обґрунтування зазначає про поспішність висновків судів стосовно того, що така слідча дія як обшук транспортного засобу була проведена з низкою порушень, а докази, отримані у результаті її проведення, є недопустимими, оскільки: 
- проведена неуповноваженим слідчим ОСОБА_13 з підстав того, що його повноваження у цьому кримінальному провадженні не підтверджено жодним достовірним документом;
- фактично реалізована самостійно оперативним працівником за відсутності уповноваженого слідчого;
- здійснена внаслідок несанкціонованого проникнення до гаража, де був автомобіль, обшук якого надалі проведено;
- реалізована на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду 
м. Києва від 03 жовтня 2014 року, яку суди попередніх інстанцій вважали необґрунтованою та невмотивованою. 
На переконання прокурора, протокол, складений за результатом проведення обшуку транспортного засобу, і вилучені речі (грошові кошти, конверт, відеокасета) є самостійними, належними й допустимими доказами, яким суд мав дати необхідну оцінку. 
Поряд із цим прокурор зазначає про те, що суди безпідставно визнали висновок експерта від 23 жовтня 2014 року № 211/5 за доктриною «плодів отруйного дерева» похідним від недопустимих доказів. 
Також прокурор стверджує про безґрунтовність висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо допущення порушень під час проведення обшуку квартири, оскільки він був проведений за участю працівників УСБУ у Вінницькій області, що вплинуло на допустимість доказів, отриманих у результаті цієї слідчої дії. 
Позиції інших учасників судового провадження
У запереченнях на касаційну скаргу прокурора виправданий та його захисник ОСОБА_6 просять залишити її без задоволення як безпідставну.
У судовому засіданні прокурор підтримав подану касаційну скаргу, а виправданий і його захисники заперечили щодо її задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені в касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, і застосовані норми права
Згідно з вимогами ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ст. 438 КПК України підставою для скасування або зміни касаційним судом судового рішення є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Як визначено ч. 1 ст. 412 КПК України, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
За правилами п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.
Про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, що могли призвести до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у результаті виправдання особи в цьому кримінальному провадженні.
Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Положеннями ст. 94 КПК України встановлено обов`язок суду за його внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених 
у статтях 2, 7 КПК України, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства та з урахуванням особливостей, передбачених статтями 404, 405 КПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції, і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК України.
Ухвала апеляційного суду є рішенням вищого суду стосовно законності й обґрунтованості вироку, що перевіряється в апеляційному порядку, і повинна бути законною, обґрунтованою та вмотивованою. Крім того, ухвала апеляційного суду за своїм змістом має відповідати вимогам ст. 419 КПК України.
Згідно зі ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційній скарзі, та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними та мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.
Тобто суд апеляційної інстанції повинен перевірити і проаналізувати доводи, наведені в апеляційній скарзі, зіставити їх з наявними у кримінальному провадженні матеріалами та дати на них вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права. Формальний апеляційний перегляд є несумісним із закріпленими у статтях 2, 7 КПК України завданнями та загальними засадами кримінального провадження.
Суд апеляційної інстанції наведених вимог закону не дотримався, залишаючи апеляційну скаргу сторони обвинувачення без задоволення, належним чином не перевірив усіх доводів, відповідей на них не дав, не провів ретельного аналізу й оцінки обставин, на які посилався апелянт, що є неприпустимим з огляду на вимоги ст. 419 КПК України.
Рішення суду апеляційної інстанції, що не містить вмотивованих висновків на доводи апеляційної скарги з питань про доведеність або недоведеність обвинувачення, кваліфікацію злочину, про вид і розмір покарання, не відповідає вимогам кримінального процесуального законодавства. 
Що стосується матеріалів цього кримінального провадження, то з них видно, що, не погодившись із вироком місцевого суду, прокурор подав апеляційну скаргу, у якій просив його скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 
ст. 368 КК України, і призначити йому відповідне покарання передбачене санкцією вказаної норми. Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор вказував на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до безпідставного виправдання зазначеної особи.
Беручи до уваги той факт, що апеляційний суд є останньою інстанцією, яка наділена законодавцем повноваженнями встановлювати фактичні обставини справи, суду апеляційної інстанції необхідно здійснювати ретельну перевірку правильності встановлення обставин кримінального провадження за результатами оцінки судом першої інстанції доказів, наданих як стороною обвинувачення, так і стороною захисту. 
Втім суд апеляційної інстанції неповно з`ясував обставини, які мають значення для кримінального провадження, та залишив поза увагою доводи прокурора про те, що в матеріалах кримінального провадження наявна достатня сукупність доказів вини ОСОБА_8 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, що за умови їх належного дослідження, повністю підтверджують його вину у вчиненні вказаного вище кримінального правопорушення.
Стосовно доводів касаційної скарги прокурора про необґрунтованість рішення судів щодо здійснення досудового розслідування кримінального провадження стосовно ОСОБА_8 з порушенням правил територіальної підслідності, а саме працівниками Генеральної прокуратури України, колегія суддів зазначає таке.
Підслідність кримінальних проваджень визначається кримінальним процесуальним законом, а саме положеннями ст. 216 КПК України.
Згідно з п. 1 Перехідних положень КПК України (у редакції станом на час проведення досудового розслідування) до дня введення в дію положень ч. 4 
ст. 216 цього Кодексу повноваження щодо досудового розслідування здійснюють слідчі органів прокуратури, які користуються повноваженнями слідчих, визначеними цим Кодексом, щодо злочинів, передбачених ч. 4 ст. 216 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 39 КПК України визначено повноваження керівника органу досудового розслідування: 1) визначати слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, а у випадках здійснення досудового розслідування слідчою групою - визначати старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих; 2) відсторонювати слідчого від проведення досудового розслідування вмотивованою постановою за ініціативою прокурора або з власної ініціативи з наступним повідомленням прокурора та призначати іншого слідчого за наявності підстав, передбачених цим Кодексом, для його відводу або у разі неефективного досудового розслідування; 3) ознайомлюватися з матеріалами досудового розслідування, давати слідчому письмові вказівки, які не можуть суперечити рішенням та вказівкам прокурора; 4) вживати заходів щодо усунення порушень вимог законодавства у випадку їх допущення слідчим; 5) погоджувати проведення слідчих (розшукових) дій та продовжувати строк їх проведення у випадках, передбачених цим Кодексом; 6) здійснювати досудове розслідування, користуючись при цьому повноваженнями слідчого; 7) здійснювати інші повноваження, передбачені цим Кодексом.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про прокуратуру» у редакції, що діяла на момент здійснення процесуальних дій, прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.
Частиною 1 ст. 7 цього ж Закону визначено, що систему прокуратури України становлять: Генеральна прокуратура України; регіональні прокуратури; місцеві прокуратури; військові прокуратури. 
Статтею 8 наведеного Закону передбачено утворення у структурі Генеральної прокуратури України департаментів та відділів.
Із цих підстав досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні здійснювалося слідчими п`ятого слідчого відділу Генеральної прокуратури України, а тому доводи прокурора про необґрунтованість рішення судів щодо  здійснення досудового розслідування кримінального провадження стосовно ОСОБА_8 з порушенням правил територіальної підслідності, а саме працівниками Генеральної прокуратури України, є слушними. 

Серед доводів апеляційної скарги, які є аналогічними за змістом доводам поданої касаційної скарги, прокурор зазначав про передчасність висновків місцевого суду щодо визнання недопустимим доказом протоколу з додатками до нього від 
22 вересня 2014 року, складеного за результатами проведених оперативно-технічних заходів - втручання у приватне спілкування шляхом аудіо-, відеоконтролю особи з метою встановлення фактичних даних та первинної фіксації ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, що слугувало підставою для початку досудового розслідування з причин відсутності відповідної ухвали слідчого судді на проведення таких заходів. 
Зі свого боку колегія суддів зазначає, що у статті 86 КПК України закріплено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Законодавче закріплення положень щодо допустимості доказів та визнання їх недопустимими є гарантією забезпечення конституційних прав, свобод та законних інтересів кожного учасника кримінального провадження, їх захисту від неправомірних дій і зловживання владою особами, які здійснюють кримінальне провадження, дотримання належної процедури та ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення суду.
Попри те, що кримінальний процесуальний закон не визначає критеріїв допустимості доказів у контексті реалізації приписів ст. 86 КПК України, вони визначені в доктрині кримінального процесуального права: одержання фактичних даних із належного процесуального джерела; одержання фактичних даних належним суб'єктом; одержання фактичних даних у належному процесуальному порядку; належне оформлення джерела фактичних даних. 
Зазначені критерії підлягають застосуванню з урахуванням положень ч. 1 ст. 412 КПК України.
Колегія суддів констатує, що з рішенням суду першої інстанції про недопустимість зазначеного вище доказу формально погодився апеляційний суд без належної перевірки доводів скарги прокурора в цій частині. 
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що оперативно-розшукова діяльність в Україні регулюється, зокрема, Законом України від 18 лютого 
1992 року № 2135-XII «Про оперативно-розшукову діяльність» з наступними змінами і доповненнями (далі - Закон № 2135-XII), який є складовою кримінального процесуального законодавства і з огляду на приписи ч. 3 ст. 9 КПК України повинен відповідати цьому Кодексу.
Підставами для проведення оперативно-розшукової діяльності, відповідно до вимог пункту 1 ч. 1 ст. 6 Закону № 2135-XII, є наявність достатньої інформації, одержаної в установленому законом порядку, що потребує перевірки за допомогою оперативно-розшукових заходів і засобів, у тому числі про кримінальні правопорушення, що готуються, та осіб, які готують їх вчинення. 
Інформація про те, що особа вчиняє або вже вчинила злочин, може бути перевірена лише шляхом проведення негласних слідчих (розшукових) дій після внесення відомостей до ЄРДР, тобто в межах кримінального провадження.
Матеріали оперативно-розшукової діяльності використовуються у тому числі: як приводи та підстави для початку досудового розслідування; для отримання фактичних даних, які можуть бути доказами у кримінальному провадженні; для попередження, виявлення, припинення і розслідування кримінальних правопорушень (ст. 10 Закону № 2135-XII).
За приписами ст. 7 Закону № 2135-XII у разі виявлення ознак кримінального правопорушення оперативний підрозділ, який здійснює оперативно-розшукову діяльність, зобов`язаний невідкладно направити зібрані матеріали, в яких зафіксовано фактичні дані про протиправні діяння окремих осіб та груп, відповідальність за які передбачена КК України, до відповідного органу досудового розслідування для початку та здійснення досудового розслідування в порядку, передбаченому КПК України. У разі, якщо ознаки кримінального правопорушення виявлені під час проведення оперативно-розшукових заходів, що тривають і припинення яких може негативно вплинути на результати кримінального провадження, підрозділ, який здійснює оперативно-розшукову діяльність, повідомляє відповідний орган досудового розслідування та прокурора про виявлення ознак кримінального правопорушення, закінчує проведення оперативно-розшукового заходу, після чого направляє зібрані матеріали, в яких зафіксовано фактичні дані про протиправні діяння окремих осіб та груп, відповідальність за які передбачена КК України, до відповідного органу досудового розслідування.
Згідно ст. 8 Закону № 2135-XII, оперативним підрозділам для виконання завдань оперативно-розшукової діяльності за наявності передбачених статтею 6 цього Закону підстав надається право, крім іншого, здійснювати аудіо-, відеоконтроль особи, зняття інформації з електронних комунікаційних мереж, електронних інформаційних мереж згідно з положеннями статей 260, 263-265 КПК України.
Що стосується матеріалів цього кримінального провадження, то з них убачається, що 23 вересня 2014 року за наслідками розгляду матеріалів оперативно-розшукової діяльності було внесено відомості до ЄРДР за № 42014000000000956 і розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України (т. 3, а. п. 174).

З протоколу за результатами проведення оперативно-технічних заходів від 
22 вересня 2014 року убачається, що проведення заходу аудіоконтролю особи здійснено на підставі ухвали слідчого судді Апеляційного суду м. Києва від 19 вересня 2014 року (т. 8, а. п. 204-206). 
З метою всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження уповноваженою особою органу досудового розслідування було надіслано запит до апеляційного суду для підтвердження надання дозволу слідчим суддею на проведення такого заходу (т. 10, а. п. 242). У відповідь на запит голова Апеляційного суду м. Києва довідкою від 18 грудня 2014 року № 01-1/525 підтвердив факт ухвалення слідчим суддею апеляційного суду рішення про надання дозволу на проведення оперативно-розшукових заходів стосовно ОСОБА_8 (т. 10, а. п. 241).
Отже, цей захід проводився до внесення відомостей у ЄРДР і їх результати було зафіксовано у зазначеному вище протоколі, які були перевірені шляхом проведення негласних слідчих (розшукових) дій після внесення відомостей до ЄРДР, тобто в межах цього кримінального провадження, на підставі ухвали слідчого судді Апеляційного суду м. Києва від 01 жовтня 2014 року (т. 7, а. п. 175-177). 
Тож суди помилково ототожнили результати оперативно-розшукових заходів із доказами, отриманими після внесення відомостей до ЄРДР у межах НСРД. 
Зазначені вище обставини є достатньою умовою для дослідження під час судового розгляду вказаного вище доказу і надання йому відповідної оцінки, що не було зроблено судом апеляційної інстанції. 
Також без належної перевірки суду апеляційної інстанції залишились доводи скарги прокурора про безпідставне визнання недопустимими доказами матеріалів НСРД, а саме аудіо-, відеоконтролю особи, у зв`язку з відсутністю постанови слідчого чи прокурора на проведення НСРД та за відсутності чітко визначеного слідчим у своєму дорученні переліку проведення НСРД за наявності ухвали слідчого суді про надання дозволу на проведення стосовно ОСОБА_8 відповідних НСРД, зокрема аудіо-, відеоконтролю особи. 
Частиною 6 ст. 246 КПК України передбачено, що проводити негласні слідчі (розшукові) дії має право слідчий, який здійснює досудове розслідування кримінального правопорушення, або за його дорученням - уповноважені оперативні підрозділи Національної поліції, органів безпеки, Національного антикорупційного бюро України, органів Державного бюро розслідувань, органів Бюро економічної безпеки України, органів, установ виконання покарань та слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, органів Державної прикордонної служби України. За рішенням слідчого чи прокурора до проведення негласних слідчих (розшукових) дій можуть залучатися також інші особи.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 40 КПК України слідчий уповноважений доручати проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій відповідним оперативним підрозділам.
Положеннями ч. 1 ст. 41 КПК України оперативні підрозділи, зокрема органів Національної поліції, органів безпеки, здійснюють слідчі (розшукові) дії та НСРД в кримінальному провадженні за письмовим дорученням слідчого, прокурора.
Як убачається із матеріалів кримінального провадження, ухвалою слідчого судді Апеляційного суду м. Києва від 01 жовтня 2014 року старшому слідчому в ОВС Генеральної прокуратури України ОСОБА_14 надано дозвіл на здійснення низки НСРД, зокрема аудіо-, відеоконтролю особи (т. 7, а. п. 175-177). З-поміж іншого, в ухвалі визначений вичерпний перелік НСРД, на проведення яких надано дозвіл. 
Далі НСРД у формі аудіо-, відеоконтролю особи (протоколи від 02, 06 жовтня 
2014 року) проводилися старшим оперуповноваженим в ОВС 2 сектору ВБКОЗ УСБ України у Вінницькій області майором ОСОБА_12 на підставі доручення старшого слідчого в ОВС Генеральної прокуратури України ОСОБА_14 від
02 жовтня 2014 року № 21/3-2457т про що зазначено у протоколах за результатами проведення цих НСРД.
Тож у кожному зі згаданих вище протоколів оперуповноважений вказує, що діє, крім іншого, на виконання доручення старшого слідчого в ОВС Генеральної прокуратури України ОСОБА_14 від 02 жовтня 2014 року № 21/3-2457т (т. 9, а. п. 85-92, 159-163).
Отже, слідим суддею було надано дозвіл слідчому на проведення НСРД, який далі керувався ч. 6 ст. 246 КПК України, яка дозволяє слідчому доручати проведення НСРД співробітникам оперативних підрозділів, при цьому відсутність у матеріалах кримінального провадження зазначеного вище доручення не свідчить про проведення аудіо-, відео контролю особи у цьому кримінальному провадженні з порушенням вимог КПК України без відповідного процесуального рішення та не підтверджує проведення НСРД неуповноваженою особою. 
Натомість апеляційний суд залишив поза увагою зазначені вище норми КПК України та дійшов передчасного висновку про недопустимість як доказів, крім іншого, протоколів від 02, 06 жовтня 2014 року за результатами проведення 
аудіо-, відеоконтролю особи у цьому кримінальному провадженні.
Крім того, є слушними доводи прокурора про помилковість висновків судів щодо недопустимості як доказів протоколів, складених за результатами проведення контролю за вчиненням злочину у формі імітування злочину від 02, 06 жовтня 2014 року, де зафіксовано одержання неправомірної вигоди ОСОБА_8 , з підстав невідповідності їх назви із назвою, яка зазначена в Інструкції про організацію проведення негласних слідчих (розшукових) дій та використання їх результатів у кримінальному провадженні від 16 листопада 2012 року, оскільки невідповідність назви процесуального документа не змінює його суті та значення, а також не свідчить про наявність підстави для визнання недопустимим доказом цих протоколів саме із цієї причини.
Це узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду викладеною в постанові від 31 серпня 2022 року (справа № 756/10060/17, провадження № 13-3кс22), відповідно до якої імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини - заборони катування та нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ч. 1 ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України). Отже, у кожному із зазначених випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів із фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України. З огляду на це суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.
Також колегія суддів вважає ґрунтовними твердження прокурора про хибність висновків місцевого суду про те, що протоколи складені за результатами проведення контролю за вчиненням злочину у формі імітування злочину від 02, 06 жовтня 2014 року складені не уповноваженою на те особою, оскільки в постанові прокурора не зазначено конкретного прізвища, а саме ОСОБА_12 як оперативного працівника УСБУ у Вінницькій області, якому було доручено їх складання.
Коло осіб, уповноважених на проведення НСРД, визначено положеннями ч. 6
ст. 246 КПК України, про що раніше зазначалося.
Також відповідно до п. 3.1 розділу ІІІ Інструкції про організацію проведення негласних слідчих (розшукових) дій та використання їх результатів у кримінальному провадженні від 16 листопада 2012 року, слідчий може проводити НСРД самостійно, спільно з уповноваженими оперативними підрозділами, залучати до їх проведення інших осіб, а також доручати їх проведення уповноваженим оперативним підрозділам, що кореспондується з ч. 6 ст. 246 КПК України.
Водночас п. 4.1 розділу ІV Інструкції визначено, що протокол про хід і результати проведення НСРД (або її етапів) складається слідчим, якщо вона проводиться за його безпосередньої участі, в інших випадках - уповноваженим працівником оперативного підрозділу, і повинен відповідати загальним правилам фіксації кримінального провадження.
Таким чином, проведення НСРД у кримінальному провадженні належить до повноважень відповідних оперативних підрозділів, які за дорученням відповідного суб`єкта (слідчого чи прокурора) забезпечують їх проведення.
При цьому КПК України не містить вимоги про те, що відповідне доручення має надаватися уповноваженим суб`єктом конкретному працівникові оперативного підрозділу.
Зазначені вище обставини залишилися без уваги апеляційного суду під час перевірки доводів скарги прокурора в апеляційному порядку.
З приводу доводів касаційної скарги прокурора про безпідставності висновку судів стосовно відсутності відповідних документів щодо законності походження грошових коштів, отриманих органом досудового розслідування, використаних під час НСРД - контролю за вчиненням злочину, при тому, що видані грошові кошти не були використані в іншому кримінальному провадженні, а тому їх застосовано під час контролю за вчиненням злочину, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Так, у матеріалах цього кримінального провадження міститься постанова прокурора про проведення контролю за вчиненням злочину від 
02 жовтня 2014 року № 15/1/2-2459т (т. 7, а. п. 180-182) та доручення, яким, крім іншого, прокурор доручає відповідним співробітникам отримати кошти з правом використання під час проведення контролю за вчиненням злочину (т. 7, 
а. п. 183-184). 
Також наявний протокол огляду та вручення грошових коштів від 02 жовтня 
2014 року з додатками у вигляді ксерокопій купюр, у якому зазначено про 
40 купюр номіналом 500 грн на загальну суму 20 000 грн (т. 4, а. п. 100-118) та міститься протокол огляду та вручення грошових коштів від 06 жовтня 2014 року з додатками у вигляді ксерокопій купюр (т. 4, а. п. 119-140) із посиланням на 
45 купюр номіналом 500 грн на загальну суму 22 500 грн, 8 купюр номіналом 
200 грн на загальну суму 1 600 грн, 9 купюр номіналом 100 грн на загальну суму 900 грн.
До того ж згідно з інформацією наданою, начальником Управління Служби безпеки України у Вінницькій області ОСОБА_15 , за видатковим касовим ордером від 28 травня 2014 року № 186 підзвітною особою Управління в касі фінансового відділу Управління отримано бюджетні кошти в сумі 90 000 грн за статтею «Особливі витрати», оскільки зазначені грошові кошти використані 
не були, 23 вересня 2014 року прийнято рішення про використання їх частини у сумі 45 000 грн на проведення НСРД - контролю за вчиненням злочину у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 42014000000000956від 
23 вересня 2014 року (т. 12, а. п. 166). 
Отже, зазначений вище факт та існування вказаних вище постанови, доручення, протоколів, відповідно до яких кошти були ідентифіковані, виключають обґрунтовані сумніви у законності походження коштів для використання під час НСРД.
Наведене узгоджується з висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, відображеним у постанові від 
25 вересня 2023 року (справа № 208/2160/18, провадження № 51-1868кмо22), згідно із яким у матеріалах кримінального провадження має бути відображена інформація про походження грошових коштів, які використовувалися під час контролю за вчиненням злочину. 
Відсутність у матеріалах справи «корінця платіжного доручення» про видачу працівникам правоохоронних органів грошових коштів як видатків спеціального призначення та авансового звіту про використання коштів не є істотним порушенням вимог КПК і має бути оцінена у взаємозв`язку з відомостями про джерело походження коштів.
Тож апеляційний суд, спираючись на вказане вище, має перевірити відповідні доводи касаційної скарги прокурора, оскільки це може вплинути на вже вирішене цим судом питання щодо недопустимості низки доказів у цьому кримінальному провадженні, у тому числі протоколу, складеного за результатом проведення обшуку транспортного засобу, та висновку експерта від 23 жовтня 2014 року 
№ 211/5, яким суд має дати відповідну оцінку.
Отже, суди дійшли поспішного висновку про недопустимість доказів через незаконність походження грошових коштів.
Крім того, у своїй апеляційній скарзі прокурор вказував на передчасність висновку суду першої інстанції про те, що така слідча дія, як обшук транспортного засобу була проведена з низкою порушень, а докази, отримані в результаті її проведення, є недопустимими, проте апеляційний суд формально погодився з висновком суду першої інстанції.
Так, апеляційний суд дійшов поспішного висновку стосовно проведення зазначеної вище слідчої дії неуповноваженим слідчим ОСОБА_13 з підстав того, що його повноваження у цьому кримінальному проваджені не підтверджено жодним достовірним документом, оскільки в матеріалах справи наявна відповідна копія постанови про доручення здійснення досудового розслідування слідчій групі від 23 вересня 2014 року, до складу якої входить старший слідчий в ОВС 5 слідчого відділу Генеральної прокуратури України ОСОБА_13 (т. 3, 
а. п. 176), що свідчить про повноважність цього слідчого на проведення досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні.
Варто звернути увагу на те, що факт існування інших постанов, якими уповноважено слідчих здійснювати досудове розслідування в межах одного кримінального провадження, не свідчить про автоматичну втрату слідчими своїх повноважень, з урахуванням положень ч. 2 п. 2 ст. 39 КПК України.
А тому доводи прокурора в цій частині є обґрунтованими.
До того ж, як слушно зазначає прокурор, обшук транспортного засобу був проведений слідчим із залученням оперативних працівників, про що вказано у протоколі цієї слідчої дії (т. 5, а. п. 115-121). Зазначена обставина не суперечить вимогам ч. 1 ст. 236 КПК України, оскільки залучення оперативних працівників до проведення обшуку транспортного засобу не вказує на те, що саме вони були суб`єктами виконання ухвали слідчого судді на проведення відповідного обшуку.
Тож заслуговують на увагу доводи касаційної скарги прокурора про поспішність висновку суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, щодо фактичного здійснений обшук транспортного засобу самостійно оперативним працівником за відсутності уповноваженого слідчого.
Також без належної перевірки суду апеляційної інстанції залишилися доводи скарги прокурора про те, що обшук транспортного засобу здійснений унаслідок несанкціонованого проникнення до гаража, де був автомобіль.

Апеляційний суд не здійснив належної перевірки доводів скарги прокурора в цій частині та, як результат, не провів належного аналізу відеозапису цієї слідчої дії, який міститься в матеріалах провадження, згідно з яким гаражні ворота повністю відкриті. Понад те, відмовившись від пропозиції слідчого видати, зокрема, грошові кошти, здобуті незаконним шляхом, суддя ОСОБА_8 дозволив шукати 
(т. 13, а. п. 78). 
Отже, за обставин цього кримінального провадження саме перебування транспортного засобу під час його обшуку в гаражі не підтверджує автоматично факту несанкціонованого проникнення до іншого володіння особи. При цьому доречно наголосити на тому, що до безпосереднього проведення обшуку транспортного засобу були відсутні підстави вважати, що автомобіль перебуватиме саме в гаражі.
Зі свого боку колегія суддів звертає увагу на те, що із матеріалів кримінального провадження убачається, що 06 жовтня 2014 року було проведено саме обшук транспортного засобу, за результатами чого складено відповідний протокол уповноваженою на те особою (т. 5, а. п. 115-121). Дозвіл на проведення вказаної слідчої дії було санкціоновано ухвалою слідчого судді від 03 жовтня 2014 року 
(т. 4, а. п. 230-232).
Тому, на думку колегії суддів, рішення апеляційного суду про визнання цього доказу недопустимим є поспішним.
Також є слушними доводи прокурора про передчасність висновку місцевого суду стосовно того, що обшук транспортного засобу реалізований на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2014 року, яка є необґрунтованою та невмотивованою, про що він наголошував у апеляційній скарзі, проте апеляційний суд, без застосування належної апеляційної процедури, погодився із цим висновком місцевого суду. 
Разом з тим, є такими, що заслуговують на увагу твердження прокурора про безґрунтовність висновків суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, щодо допущення порушень під час проведення обшуку квартири, оскільки він був проведений за участю працівників УСБУ у Вінницькій області, що вплинуло на допустимість доказів, отриманих у результаті цієї слідчої дії. 
Так, без уваги апеляційного суду залишився той факт, що протокол за результатами вказаної слідчої дії складений уповноваженим на те слідчим, а відповідні оперуповноважені УСБУ у Вінницькій області були її учасниками, про що відповідно міститься відмітка у згаданих протоколах та підпис учасників слідчої дії.
Зі свого боку колегія суддів нагадує, що участь оперативного співробітника під час проведення слідчим слідчої дії та виконання таким співробітником доручень слідчого не вказує на те, що ця дія проведена неуповноваженою особою, оскільки організація проведення слідчої дії, залучення її учасників, які необхідні слідчому для проведення такої дії і які, зокрема, допомагають слідчому провести слідчу дію, покладається на розсуд останнього, в межах його компетенції з урахуванням складності і обсягу слідчої дії.
Нез'ясування того, що зазначена вище слідча дія була проведений саме слідчим і під його керівництвом, а оперативні співробітники могли виконувати вказівки слідчого, свідчить про передчасність висновків апеляційного суду щодо недопустимості доказів, отриманих у результаті її проведення.
У підсумку колегія суддів зазначає, що доводи прокурора про те, що апеляційний розгляд цього кримінального провадження відбувся з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, що могло призвести до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, 
є слушними. 
У цьому кримінальному провадженні колегія суддів дійшла висновку, що ухвалене судом апеляційної інстанції рішення не ґрунтується на об`єктивно з`ясованих обставинах, які були би підтверджені доказами, дослідженими під час розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, крім того, не є належним чином умотивованим.
Отже, колегія суддів вважає, що апеляційний розгляд кримінального провадження стосовно ОСОБА_8 здійснено формально, без з`ясування належним чином усіх обставин, необхідних для перевірки доводів апеляційної скарги прокурора, а тому ухвалу апеляційного суду не можна визнати законною, обґрунтованою і вмотивованою. 
Таким чином, під час апеляційного розгляду матеріалів цього кримінального провадження допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, а тому колегія суддів, також вважає, що висновки суду апеляційної інстанції про правильність застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність щодо виправдання ОСОБА_8 
є передчасними.
З огляду на викладене ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає приписам статей 370, 419 КПК України, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило ухвалити законне та обґрунтоване рішення та могло призвести до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а тому на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України ухвала підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Під час нового розгляду кримінального провадження апеляційному суду необхідно врахувати викладене, ретельно, з використанням усіх процесуальних можливостей перевірити доводи сторони обвинувачення та обставини, що становлять предмет доказування, і з дотриманням положень гл. 31 КПК України ухвалити законне, обґрунтоване й умотивоване рішення.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
Колегія суддів вважає, що касаційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а ухвала апеляційного суду - скасуванню на підставі, передбаченій п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України, з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого необхідно повно та всебічно перевірити і врахувати доводи поданої на вирок апеляційної скарги прокурора й, залежно від установленого, постановити законне, обґрунтоване й умотивоване судове рішення, яке відповідатиме вимогам статей 370, 419 КПК України.
Інші ж доводи, на які посилається прокурор у касаційній скарзі та які є аналогічними наведеним в апеляційній скарзі, підлягають перевірці, оскільки ухвала апеляційного суду скасовується через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 442 КПК України, Суд
ухвалив: 
Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.
Ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 07 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2   ОСОБА_3