ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 року	Львів	Справа №300/1171/25 пров. №А/857/3911/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гудима Л.Я.,
суддів: Качмара В. Я. Онишкевича Т. В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2025 року, головуючий суддя – Біньковська Н.В., ухвалене у м. м. Івано-Франківськ, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій,-
В С Т А Н О В И В:
Позивач – ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ГУПФУ в Тернопільській області, в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення №092350009222 від 31.01.2025 року щодо відмови в призначенні пенсії за віком; зобов`язати зарахувати до страхового стажу всі періоди роботи, які зазначені в трудовій книжці НОМЕР_1 від 17.04.1984 року та період навчання з 01.09.1982 року по 05.03.1984 року, призначити пенсію за віком з моменту первинного звернення, а саме з 31.01.2025 року.
В обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що 24.01.2025 звернулася з усіма необхідними документами до територіальних органів ПФУ про призначення пенсії за віком. Вважає, що відповідач протиправно відмовив у призначенні пенсії за віком, оскільки подана трудова книжка позивача містить всі необхідні записи про періоди роботи, які є належними та допустимими доказами підтвердження трудового стажу, а тому відсутні підстави для неврахування даних трудової книжки серії НОМЕР_1 при визначенні періоду страхового стажу. Також позивач стверджує, що наданий пенсійному органу диплом позивача містить усі необхідні відомості для зарахування періоду навчання позивача до страхового стажу. Відповідачем не здійснено жодних дій на отримання відомостей або додаткових документів, на підставі яких можна було б переконатися у достовірності поданих документів позивачем. Вважає, що недоліки заповнення трудової книжки не можуть слугувати підставою для висновку про відсутність трудового стажу позивача, згідно даних трудової книжки. 
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2025 року адміністративний позов задоволено частково; визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 31.01.2025 року №092350009222; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 24.01.2025 року про призначення пенсії за віком та прийняти відповідне рішення, із врахуванням встановлених обставин та викладених судом висновків у цьому рішенні суду; в задоволенні решти позову - відмовлено; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 605,60 грн (шістсот п`ять гривень 60 копійок) та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1750,00 грн (одна тисяча сімсот п`ятдесят гривень 00 копійок).
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ГУПФУ в Тернопільській області оскаржило його в апеляційному порядку, яке, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити. 
Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що страховий стаж позивачки становить 24 роки 07 місяців 09 днів. За результатами розгляду документів, доданих до заяви, до страхового стажу не враховано трудову книжку НОМЕР_1 , дата заповнення 17.04.1984 року, оскільки на титульній сторінці трудової книжки запис про зміну прізвища з “ ОСОБА_2 ” (російською мовою) на ОСОБА_3 (російською мовою) виконаний неналежним чином, а саме відсутня повна інформація про первинний документ, на підставі якого здійснено запис. Окрім того, не зараховано до страхового стажу період навчання з 01.09.1983 року по 05.03.1984 року згідно запису трудової книжки, оскільки відсутній номер та дата видачі диплому. Крім того, зазначає, що сума витрат на правову допомогу є завищеною та неспівмірною із складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг позивачу та часом, що витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг).
На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 24.01.2025 року у віці 60 років звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за віком.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 31.01.2025 року №092350009222 позивачу відмовлено в призначені пенсії за віком. Зазначено, що вік заявниці 60 років. Страховий стаж – 24 роки 07 місяців 09 днів. За результатами розгляду документів, доданих до заяви, до страхового стажу не враховано трудову книжку НОМЕР_1 , дата заповнення 17.04.1984, оскільки на титульній сторінці трудової книжки запис про зміну прізвища з “ ОСОБА_2 ” (російською мовою) на ОСОБА_3 (російською мовою) виконаний неналежним чином, а саме відсутня повна інформація про первинний документ, на підставі якого здійснено запис. Окрім того, не зараховано період навчання з 01.09.1983 року по 05.03.1984 року згідно запису трудової книжки, оскільки відсутній номер та дата видачі диплому.
Позивачка вважає таке рішення відповідача протиправним і таким, що порушує її право на пенсійне забезпечення, тому звернулася до суду із цим позовом.
Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 31.01.2025 року №092350009222 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” є протиправним та підлягає скасуванню.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.
Згідно приписів статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Як передбачено статтею 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: 1) громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом; 2) особи, яким до дня набрання чинності цим Законом була призначена пенсія відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» (крім соціальних пенсій) або була призначена пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) за іншими законодавчими актами, але вони мали право на призначення пенсії за Законом України «Про пенсійне забезпечення» - за умови, якщо вони не отримують пенсію (щомісячне довічне грошове утримання) з інших джерел, а також у випадках, передбачених цим Законом, - члени їхніх сімей.
Статтею 24 вказаного Закону передбачено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Разом з цим, постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12 серпня 1993 року затверджений Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок).
Пунктом 1 Порядку встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
За змістом п.3 Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи.
Пунктом 20 Порядку закріплено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.
Отже, трудова книжка є основним документом, що підтверджує стаж роботи, і лише у разі відсутності в ній відповідних записів та наявності неточностей, особа, що звертається за призначенням пенсії, на підтвердження стажу роботи, повинна надати інші документи.
Також, відповідно до пункту 8 Порядку час навчання у вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання. За відсутності в документах таких відомостей для підтвердження часу навчання приймаються довідки про тривалість навчання в навчальному закладі у відповідні роки за умови, що в документах є дані про закінчення повного навчального періоду або окремих його етапів.
Крім цього, пунктом 26 Порядку № 637 встановлено, якщо ім`я, по батькові та прізвище, які зазначені в документі, що підтверджує стаж роботи, не збігаються з ім`ям, по батькові або прізвищем особи за паспортом громадянина України або свідоцтвом про народження, факт приналежності цього документа даній особі може бути встановлено у судовому порядку.
Вимоги до ведення та заповнення трудових книжок працівників у період до 1992 року включно визначала Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 року №162 (у редакції постанови Держкомпраці СРСР від 02.08.1985 року №252; зі змінами, що внесені постановою Держкомпраці СРСР від 19.10.1990 року №412; далі - Інструкція №162).
Разом з тим, наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року №58, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 року за №110, затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі Інструкція №58) та визначено, що з прийняттям цього наказу Інструкція №162 не застосовується.
Разом з тим, що положення Інструкції №162 та Інструкції №58 узгоджуються за своєю структурою й змістом, а відтак не потребують повторення.
Згідно з пунктом 1.1 Інструкції №58, встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
В пункті 2.2 Інструкції №58 передбачено, що заповнення трудової книжки вперше проводиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття працівника на роботу; до трудової книжки вносяться, зокрема, відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України.
Згідно із п.2.11 Інструкції №58 відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я та по батькові (повністю, без скорочення або заміни імені та по батькові ініціалами) і дата народження вказуються на підставі паспорту або свідоцтва про народження.
Пунктами 2.12-2.13 Інструкції №58 передбачено, що після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.
Зміна записів у трудових книжках про прізвище, ім`я, по батькові і дату народження виконується власником або уповноваженим ним органом за останнім місцем роботи на підставі документів (паспорта, свідоцтва про народження, про шлюб, про розірвання шлюбу, про зміну прізвища, ім`я та по батькові тощо) і з посиланням на номер і дату цих документів.
Зазначені зміни вносяться на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Однією рискою закреслюється, наприклад, колишнє прізвище або ім`я, по батькові, дата народження і записуються нові дані з посиланням на відповідні документи на внутрішньому боці обкладинки і завіряються підписом керівника підприємства або печаткою відділу кадрів.
Отже, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на роботодавця, який зобов`язаний здійснити виправлення у трудовій книжці у разі виявлення неправильного або неточного запису.
Як підтверджується матеріалами справи, до заяви про призначення пенсії позивачем було надано трудову книжку серії НОМЕР_1 від 17.04.1984 року. В графі прізвище вказане “ ОСОБА_4 ”. Також, згідно наказу №170 від 05.12.1989 року вказано змінити прізвище на « ОСОБА_3 » у зв`язку з укладенням шлюбу.
Вказаний запис на титульному аркуші про зміну прізвища містить підпис відповідальної особи.
Крім того, позивач до заяви про призначення пенсії додала копію паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого Калуським РВ УДМС України в Івано-Франківській області 02.08.2014 року.
Так, на першій сторінці світлокопії паспорта громадянина України серії НОМЕР_3 у графі “прізвище, ім`я, по-батькові” зазначено ОСОБА_1 , а на другій сторінці вказано (російською мовою) – “ ОСОБА_5 ”.
На титульному аркуші трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 17.04.1984 в рядках: “прізвище, ім`я, по-батькові, дата народження вказано (мовою оригіналу): “ ОСОБА_4 ”. На вказаному титульному аркуші трудової книжки позивача міститься відтиск печатки підприємства.
Відтак, підстави неврахування записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 17.04.1984 року є формальними. 
Також до позовної заяви позивач долучила свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_4 від 15.02.1985 року згідно якого ОСОБА_6 та ОСОБА_7 18.02.1985 уклали шлюб.
Відтак, підстави неврахування записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 17.04.1984 року є формальними. 
Згідно записів №№1 – 16 трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 17.04.1984 року позивач з 01.09.1984 року по 05.03.1984 року навчалася в Івано-Франківському ПТУ, з 02.04.1984 року по 31.05.1992 року працювала продавцем у магазині №14, №32, з 01.06.1992 року по 02.10.1995 року – продавцем у комерціалізованому магазині №32, з 09.10.1995 року по 02.01.2003 року– у ЗАТ «Делятинська деревообробна фабрика», з 02.01.2003 по 08.09.2004 – в ДП «Делятинська деревообробна фабрика», з 01.11.2006 року по 30.03.2010 року – у СПД ОСОБА_8 .
В трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 17.04.1984 року містяться записи щодо трудової діяльності з покликанням на первинні документи для внесення записів. Записи трудової книжки читабельні та зрозумілі, між собою пов`язані хронологічно, містять реквізити наказів (їх дату та номер) про призначення на посаду та звільнення з посади; записи засвідчені печатками.
В оскаржуваному рішенні пенсійний орган вказав, що до страхового стажу не враховано період навчання з 01.09.1983 року по 05.03.1984 року згідно запису трудової книжки, оскільки відсутній номер та дата видачі диплому.
Колегія суддів зазначає, що формальні неточності в документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів Пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.
Працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці.
В свою чергу, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії. Певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Колегія суддів зазначає, що у постанові від 21.02.2020 року у справі №291/99/17 Верховний Суд дійшов висновку, що «перевірка достовірності виданих документів покладається на пенсійний орган, а сумніви останнього щодо обґрунтованості їх видачі самі по собі не можуть бути підставою для відмови у неврахуванні заробітної плати при призначенні позивачу пенсії».
Однак, у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 від 17.04.1984 міститься запис про навчання в Івано-Франківському ПТУ з 01.09.1984 по 05.03.1984. У графі «на основі чого внесено запис» зазначено – диплом. При цьому дата початку навчання вказана як 01.09.1984, а дата закінчення – 05.03.1984 роуц, що свідчить про неточність у визначенні року початку навчанняю.
Разом із тим, позивач подав суду копію диплома серії № НОМЕР_5 від 05.03.1984 року, відповідно до якого ОСОБА_7 вступила до ПТУ ОУТ 01.09.1982 року та завершила повний курс 01.03.1984 року.
Водночас зазначений диплом не був долучений позивачем до заяви про призначення пенсії від 24.01.2025 року, а пенсійний орган не надав оцінки його змісту при розгляді цієї заяви.
Відповідно до пункту 1.8 розділу І Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління ПФУ від 25.11.2005 року №22-1, зареєстрованого в Мінюсті України 27.12.2005 року №1566/11846 (надалі також - Порядок №22-1) у разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис (у разі подання заяви через веб-портал або засобами Порталу Дія таке повідомлення надсилається особі через електронний кабінет користувача веб-порталу або засобами Порталу Дія.
Пунктом 4.2 розділу 4 Порядку №22-1 визначено, що при прийманні документів працівник структурного підрозділу, який здійснює прийом та обслуговування осіб, зокрема, повідомляє про необхідність дооформлення документів або надання додаткових документів у тримісячний строк з дня подання заяви про призначення пенсії, у разі неналежного оформлення поданих документів або відсутності необхідних документів.
Водночас, доказів повідомлення відповідачем позивача у визначений Порядком №22-1 спосіб про необхідність подання додаткових документів матеріали справи не містять.
У відповідності до частини 3 статті 44 Закону №1058-IV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.
Згідно із статтею 101 Закону №1788-ХІІ органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Однак, орган пенсійного забезпечення не здійснив жодних дій, спрямованих на отримання відомостей або додаткових документів, на підставі яких можна було б переконатися у достовірності інформації зазначеної у трудовій книжці позивача щодо зміни прізвища та періоду навчання.
З огляду на вказане, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 31.01.2025 року №092350009222 є протиправним та підлягає скасуванню.
Щодо доводів апелянта про те, що сума витрат на правову допомогу є завищеною та неспівмірною із складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг позивачу, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, то колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України).
Як передбачено ст. 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі Баришевський проти України, від 10 грудня 2009 року у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12 жовтня 2006 року у справі Двойних проти України, від 30 березня 2004 року у справі Меріт проти України, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
З матеріалів справи слідує, що професійна правнича допомога позивачу у цій справі надавалася відповідно до договору про надання правової допомоги №1902/25 від 19.02.2025 року, укладеного між адвокатом Брайляк Е.Я. та ОСОБА_1 , предметом якого є надання юридичної допомоги.
Адвокатом надано суду ордер на надання правової допомоги серії АТ №1093737 від 19.02.2025 року, розрахунок суми судових витрат від 21.02.2025 року та квитанцію №21 від 21.02.2025 року про оплату ОСОБА_1 витрат на правову допомогу на суму 5000 грн.
За змістом розрахунку суми судових витрат від 21.02.2025 року адвокатом Брайляк Е.Я. надано правничу допомогу наступного характеру: 1) консультація – 500 грн, 2) вивчення матеріалів справи – 500 грн, 3) підготовка позову до суду – 3000 грн, 4) подання позову до суду – 1000 грн, 5) судовий збір – 1211,20 грн.
Відповідно до квитанції №21 від 21.02.2025 року ОСОБА_1 сплатила адвокату Брайляк Е.Я. кошти в розмірі 5000,00 грн за адвокатські послуги. 
Беручи до уваги зміст виконаних робіт (наданих послуг), колегія суддів погоджується з висновком суду попередньої інстанції про те, що витрати на правничу допомогу за такі послуги є не співмірними із складністю справи та наданими послугами, обсягом наданих послуг та виконаних робіт, значенням справи для сторони, та підлягають зменшенню.
Аналізуючи вищенаведене, суд першої інстанції обґрунтовано та об`єктивно визначив суму витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1750,00 грн, яка відповідає критерію розумності та підлягає стягненню з бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача, а доводи апеляційної скарги щодо зменшення суми витрат на правову допомогу є безпідставними та не заслуговують на увагу.
Відтак, колегія суддів вважає правильним висновок суду попередньої інстанції про те, що позовні вимоги в цій частині підставними та обґрунтованими, відтак підлягають задоволенню. 
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2025 року у справі №300/1171/25 – без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Постанову разом із паперовими матеріалами апеляційної скарги надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи. 

Головуючий суддя	 	Л. Я. Гудим 	
судді	 	В. Я. Качмар 	
 	 	Т. В. Онишкевич