ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

12 лютого 2026 року	м. Ужгород	№ 260/10151/25 	

Закарпатський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Дору Ю.Ю. розглянув за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області та Мукачівського відділу №1 Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України (01001, м.Київ, вул.Володимирська, буд.9, код ЄДРПОУ 37508470) Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області (88017, м.Ужгород, вул.Коршинського Івана, буд.12а, код ЄДРПОУ 37809328) та Мукачівського відділу №1 Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області (89611, Закарпатська область, м.Мукачево, буд.87, код ЄДРПОУ 37809328), в якому просить:
1. Визнати протиправним та скасувати наказ Державної міграційної служби України від 19.11.2025 №1/ап “Про визнання недійсними протиправних адміністративних актів щодо надання дозволів на імміграцію та посвідок на постійне проживання повністю.
2. Зобов`язати Мукачівський відділ №1 Головного управління ДМС України в Закарпатській області відновити правовий статус в Україні ОСОБА_1 , громадянки російської федерації, відповідно до норм діючого законодавства України та надати дозвіл на імміграцію.
3. Зобов`язати ГУ ДМС України у Закарпатській області видати посвідку на проживання відповідно до рішення Мукачівського відділу №1 Головного управління ДМС України в Закарпатській області про надання дозволу на імміграцію ОСОБА_1 , громадянці російської федерації.
4. Стягнути з відповідачів судові витрати у справі.
В обгрунтування позовних вимог вказує, що Головним управлінням Державної міграційної служби України було надано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі чого було видано посвідку на постійне проживання позивача до 09.05.2034 року. Надалі, позивач отримав лист від відповідача у якому його повідомлено про визнання недійсною посвідки від 24 листопада 2025 року, також, у даному листі, як зазначає позивач, не вказано мотивів та документів на яких грунтується дане рішення відповідача.
Позивачка не погоджується з діями відповідача, а то просить задовольнити позовні вимоги.
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2025 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.
05 січня 2026 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому зазначає те, що у громадян російської федерації відсутні правові підстави для подачі документів для отримання дозволу на імміграцію в Україну відповідно до пункту 11 частини другої та пункту 3 частини третьої статті 4 Закону України “Про імміграцію” на період дії Постанови № 1232. Обгрунтовує це тим, що позивач звернувся із заявою про надання дозволу на імміграцію саме у період дії Постанови № 1232 та 10.04.2024 отримано дозвіл на імміграцію у порушення встановленого порядку.
06 січня 2026 року представником відповідача подано відзив, у якому просить відмовити у задоволенні позову, оскільки, Головним управлінням ДМС у Закарпатській області громадянці російської федерації на підставі пункту 3 частини 3 статті 4 Закону України “Про імміграцію” за заявою про надання дозволу на імміграцію від 10.04.2024 № 400049059 надано дозвіл на імміграцію. Однак, 01 листопада 2022 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 1232 “Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану”, згідно якої підрозділами Державної міграційної служби адміністративних послуг громадянам російської федерації здійснюється з урахуванням визначених особливостей, а саме вони повинні повідомляти про відмову в прийнятті документів до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором.
07 січня 2026 року представником позивача подано клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, у якому просить змінити порядок розгляду справи № 260/10151/25 та здійснювати її розгляд в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, оскільки вони вважають за необхідне додатково висловити свою позицію в судовому засіданні зважаючи на складність ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення.
08 січня 2026 року представником позивача подано заяву про уточнення позовних вимог, з метою усунення будь-яких сумнівів щодо меж судового втручання у дискреційні повноваження органу влади та приводить прохальну частину позову у відповідність до повноважень суду, визначених статтею 245 КАС України. Також зазначає, що обставини справи залишаються незмінними та підстави позову теж.
14 січня 2026 року представником відповідача подано заперечення на заяву про уточнення позовних вимог. Представник зазначає, що подаючи заяву про зміни предмету/підстав позову або збільшення/зменшення позовних вимог, потрібно враховувати, що процесуальним законом не передбачено права позивача на подання заяв про “доповнення” або “уточнення” позовних вимог.
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 січня 2026 року прийнято до розгляду заяву про збільшення позовних вимог та запропоновано відповідачу надати відзив на уточнені позовні вимоги протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали.
02 лютого 2026 року представник відповідача 1 подав відзив на заяву про уточнення позовних вимог, у якому просить відмовити у задоволенні позову, оскільки вимоги процесуального закону, формулювання прохальної частини позову із зазначенням альтернатив можливих способів захисту порушеного права є таким, що не відповідає положенням КАС України. Також, зазначає про те, що під час винесення оскаржуваного рішення ДМС діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України.
03 лютого 2026 року представником відповідача 2 подано відзив. У відзиві вони заперечують та зазначають про те, що чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України, чинне законодавство покладає на таку особу обов`язок дотримуватися міграційного законодавства України, також, активна громадянська позиція позивачки та факт проживання на території України не спростовує установлені порушення законодавства.
03 лютого 2026 року подано відзив на позовну заяву представником відповідача 2. У відзиві, він зазначає про те, що аналізуючи позов, вони прийшли до висновку, що існують обґрунтовані підстави вважати, що позивачка була обізнана з правовим регулюванням проживання іноземців на території України та обгрунтовано повинна була знати про те, що є особливості для певної категорії громадян отримання адміністративних послуг в умовах воєнного стану, тому отримання дозволу на імміграцію є незаконним.
03 лютого 2026 року представником позивача подано відповідь на відзив. Зазначає, що наслідки прийняття наказу ДМС України призвели до істотного втручання у приватне та сімейне життя Позивача, а також створили ризик втрати права законного перебування в Україні. Також пояснює, те, що позивачка законно перебувала на території України на підставі чинної посвідки на тимчасове проживання, виданої у зв`язку зі шлюбом з громадянином України, а звернення до територіального підрозділу ДМС було спрямоване на врегулювання подальшого правового статусу перебування в Україні де посадові особи органу ДМС запропонували подати заяву щодо отримання дозволу на імміграцію за територіальним походженням.
Відповідно до положень ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Суд зазначає, що судове рішення у справі, постановлене у письмовому провадженні, складено у повному обсязі відповідно до ч.4 ст.243 КАС України, з врахуванням положень ст.263 КАС України.
Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.
Суд встановив, що ОСОБА_1 громадянка російської федерації
18 грудня 2018 році ОСОБА_1 уклала шлюб з громадянином України ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 .
Після укладення шлюбу позивачка отримала дозвіл на імміграцію та посвідку на тимчасове проживання , видану ГУ ДМС України у Закарпатській області на підставі шлюбу. 
У матеріалах справи наявні копії посвідок на тимчасове проживання № НОМЕР_3 від 14.12.2020р. до 11.12.2021р. ; №800259014 від 02.12.2021р. до 01.12.2022р. ; №800295622 від 21.12.2022р. до 21.12.2023р. ; №800312502 від 11.12.2023р. до 08.12.2024р. 
Позивачка звернувся до Мукачівського відділу №1 ГУ ДМС України в Закарпатській області з питанням оформлення постійного місця проживання на підставі шлюбу. Однак через маму, яка народилась на території України, позивачка звернулася до відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Мукачеві Мукачівського району Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та отримала Витяг з ДРАЦС громадян про державну реєстрацію народження №00043944186 від 07.03.2024р.. Пізніше, звернулась для отримання дозволу на імміграцію за територіальним походженням і пізніше було прийнято рішення про надання дозволу на імміграцію за територіальним походженням.
Надалі, позивачка отримавши дозвіл на імміграцію звернулась до Головного управління ДМС України у Закарпатській області для отримання посвідки на постійне проживання. На підставі дозволу на імміграцію їй було видано посвідку на постійне проживання № НОМЕР_4 від 15.11.2024 року на період до 15.11.2034р. 
Однак, листом-повідомленням від ДМС України від 24.11.2025р. №8.1-12685/2-25 позивачку повідомлено про визнання недійсною її посвідки та Витяг з наказу ДМС України №1/ап від 19.11.2025р. про визнання недійсними протиправних адміністративних актів щодо надання дозволів на імміграцію та посвідок на постійне проживання.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 1 Закону України “Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства” від 22.09.2011 №3773-VI (далі - Закон №3773) іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
Згідно із частиною першою статті 3 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до частини першої статті 4 Закону №3773-VI іммігрувати в Україну на постійне проживання.
У той же час, умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначає Закон України “Про імміграцію” від 07.06.2021 №2491-III (далі - Закон №2491-III).
Статтею 1 вказаного Закону визначено, що імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.
За приписами частини першої статті 3 Закону №2491-III, правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Відповідно до пункту 3 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженим постановою Кабінету міністрів України від 20 серпня 2014 р. № 360 (далі – Положення № 360), основними завданням Державної міграційної служби України є, зокрема, реалізація державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.
Відповідно до підпункту 33 пункту 4 Положення № 360 ДМС відповідно до покладених на неї завдань здійснює відповідно до закону державний контроль за дотриманням законодавства у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів у передбачених законодавством випадках, притягає порушників до адміністративної відповідальності.
Відповідно до п. 1.1та 2.4. Положення про Департамент у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України, затвердженого наказом Державної міграційної служби України від 10.05.2016 № 90 Департамент у справах іноземців та осіб без громадянства є самостійним структурним підрозділом апарату Державної міграційної служби України, одним з основних завдань якого є координація та контроль за роботою територіальних органів та територіальних підрозділів Державної міграційної служби України з питань надання дозволу на імміграцію, оформлення та видачі посвідки на постійне проживання, посвідки на тимчасове проживання, продовження іноземцям та особам без громадянства строку перебування на території України.
Згідно з ст. 86 Закону України "Про адміністративну процедуру”, якою регламентовані загальні вимоги відкликання або визнання недійсним адміністративного акту, визначено, що адміністративний орган приймає рішення про відкликання або визнання недійсним адміністративного акта для відновлення законності та/або захисту публічних інтересів у випадках та порядку, встановлених законом.
Відповідно до статті 46 Закону України "Про адміністративну процедуру” адміністративний орган розпочинає адміністративне провадження за власною ініціативою на його власний розсуд, крім випадку, якщо згідно із законом адміністративний орган зобов`язаний ініціювати та розпочати адміністративне провадження.
Адміністративний акт відкликається або визнається недійсним шляхом прийняття адміністративного акта відповідно до Закону України “Про адміністративну процедуру”.
Згідно ст. 87 Закону України "Про адміністративну процедуру” адміністративний акт є правомірним, якщо він прийнятий компетентним адміністративним органом відповідно до закону, що діяв на момент прийняття акта, тому протиправним є адміністративний акт, що не відповідає вимогам, визначеним частиною першою цієї статті, зокрема, порушує норми матеріального права.
Статтею 89 ЗАП передбачено, що протиправний адміністративний акт визнається недійсним, у тому числі із зворотною дією в часі (тобто з дня набрання чинності попереднім адміністративним актом), якщо інше не передбачено законом.
Протиправний адміністративний акт може бути визнано недійсним протягом трьох місяців з дня, коли адміністративному органу стало відомо про факти, що можуть бути підставою для визнання адміністративного акта недійсним, але не пізніше трьох років з дня прийняття адміністративного акта, а щодо адміністративного акта, який потребує виконання, - не пізніше трьох років з дня завершення його виконання.
Статтею 6 Закону України “Про імміграцію”, зокрема, визначено, що до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів відносяться, зокрема, організація роботи з прийняття заяв разом із визначеними Законом України “Про імміграцію” документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах; організація роботи з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, у тому числі перевірку обставин, визначених статтею 41 Закону України “Про імміграцію”, відсутності підстав для відмови у його наданні, надсилає запити до заінтересованих органів державної влади з метою отримання інформації про наявність/відсутність підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію; організація роботи з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видачі копій цих рішень особам, яких вони стосуються.
Згідно з п. 73 Порядку оформлення, видачі, обміну, відкликання, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321 , передбачено, що посвідки на постійне проживання, видані з порушенням вимог законодавства, визнаються недійсними за наказом ДМС.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 9 Закону №2491-III заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.
Згідно частини другої статті 9 Закону №2491-ІІІ заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.
У той же час, положення частини п`ятої статті 9 Закону №2491-III передбачають, що для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
За приписами пункту 4 частини сьомої статті 9 вказаного Закону, крім зазначених документів подаються для осіб, зазначених у пункті 4 частини другої та у пункті 1 частини третьої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з громадянином України.
Частинами десятою - одинадцятою статті 9 Закону №2491-III передбачено, що у разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.
Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.
Пунктом 11 частини другої статті 4 Закону України “Про імміграцію” передбачено, що право на отримання дозволу на імміграцію мають особи, зазначені в частинах четвертій - дванадцятій статті 4 Закону України “Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства”, за умови безперервного проживання на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання протягом останніх п`яти років.
Пунктом 3 частини третьої статті 4 Закону України “Про імміграцію” визначено, що право на отримання дозволу на імміграцію мають особи, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням (крім осіб, які раніше перебували в громадянстві України).
Однак, з 24 лютого 2022 року Указом Президента України від 24.02.2022 № 64 “Про введення воєнного стану в Україні”, який затверджено Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX “Про затвердження Указу Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” в Україні введено воєнний стан.
09 листопада 2022 року набрала чинності Постанова № 1232 “Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану” (далі – Постанова № 1232), яку прийняв Кабінет Міністрів України від 01 листопада 2022 року.
Відповідно до п. 1 Постанови № 1232 у період воєнного стану та протягом 30 календарних днів з дня його припинення або скасування надання територіальними органами/територіальними підрозділами Державної міграційної служби адміністративних послуг громадянам російської федерації здійснюється з урахуванням визначених особливостей, а саме згідно до абз. 3 п. 1 Постанови № 1232 у разі звернення громадянина російської федерації із заявою про оформлення дозволу на імміграцію, продовження строку перебування, оформлення посвідок на постійне проживання, оформлення (у тому числі замість втрачених або викрадених) та обмін посвідок на тимчасове проживання територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС інформує про відмову в прийнятті документів до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором.
Отже, судом встановлено, що починаючи з 2022 року позивачці видана посвідка на тимчасове проживання 21 грудня 2022 року та дійсна до 21 грудня 2023 року, пізніше їй видано посвідку на тимчасове проживання 11 грудня 2023 року та дійсна до 08 грудня 2024 року.
Враховуючи вищенаведене та те, що відповідно до постанови №1232 підрозділ ДМС не проінформував позивачку щодо розгляду питання щодо неї, розглянув таке питання без її відома, що призвело до порушення вимог ст.. 4, 12, 17 Закону України «Про адміністративну процедуру» , що призвело до порушення процедури та порушення прав позивачки , наслідком чого було видано протиправний наказ відповідача 1 ДМС України від 19.11.2025 р. № 1 /ап.
Згідно із частиною 1 статті 4 Закону N 2491-III дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Підпунктом 1 частини 3 статті 4 Закону регламентовано, що дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.
Відповідно до підпункту 3 пункту 2 Порядку N 1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні підрозділи ДМС - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами поза квотової категорії, а саме: одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України.
Отже, суд встановив, що 18 грудня 2018 році ОСОБА_1 уклала шлюб з громадянином України ОСОБА_2 , після чого отримала дозвіл на імміграцію та посвідку на тимчасове проживання на підставі шлюбу та поновлювала їх протягом п`яти років. 
У 2024 році позивачка отримала посвідку на постійне проживання № НОМЕР_4 від 15 листопада 2024р., та була дійсною зі строком до 08 грудня 2024 року за наявністю підстав територіального походження.
Відповідачем – 1 також не було враховано при винесенні оскаржуваного наказу від 19.11.2025 р. того факту, що позивачка одружена з громадянином України понад два роки.
Отже, слід задовольнити позовну вимогу позивачки про визнання протиправним та скасувати наказ Державної міграційної служби України від 19.11.2025 №1/ап “Про визнання недійсними протиправних адміністративних актів щодо надання дозволів на імміграцію та посвідок на постійне проживання” щодо ОСОБА_1 .
Оскільки, позовна вимога щодо відповідача 1 визнана протиправною, то відповідно позовні вимоги щодо зобов`язання Мукачівський відділ №1 Головного управління ДМС України у Закарпатській області повторно розглянути питання щодо правомірності та підтвердження дії дозволу на імміграцію ОСОБА_1 та зобов`язання Головного управління ДМС України у Закарпатській області повторно розглянути питання щодо оформлення та підтвердження дії посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 на підставі результатів повторного розгляду питання щодо дозволу на імміграцію з урахуванням правової оцінки суду, теж підлягають задоволенню.
Враховуючи те, що позовна вимога про визнання протиправним та скасування наказу відповідача 1 від 19.11.2025 р. № 1/ап підлягає задоволенню, то позовна вимога про визнання протиправними дій, щодо визнання недійсним дозволу на імміграцію ОСОБА_1 від 10.10.2024 р. та недійсною довідки на постійне проживання від 15.11.2024 р. та зобов`язання знятися із реєстрації, здати посвідку і покинути територію не підлягає задоволенню оскільки такі дії були реалізовані шляхом видання оспорюваного наказу від 19.11.2025 р. , а такий наказ судом визнано протиправним та скасованим у межах даної справи, чим відновлено порушене право позивачки. 
Також, суд відмовляє у задоволенні альтернативної позовної вимоги позивача про усунення наслідків протиправного рішення та повторного розгляду питання позивачки, а саме "У разі, якщо суд дійде висновку про неможливість підтвердження правомірності надання ОСОБА_1 дозволу на імміграцію за територіальним походженням, то зобов`язати Головне управління ДМС України у Закарпатській області: 1) усунути наслідки протиправного рішення та відновити правовий статус Позивача шляхом визнання чинною посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_5 від 11.12.2023 року, виданої на підставі шлюбу, або, у разі необхідності, 2) повторно розглянути питання щодо оформлення та/або продовження посвідки на тимчасове проживання ОСОБА_1 за шлюбом, з урахуванням правової оцінки суду, принципу правової визначеності та недопустимості погіршення правового становища особи", враховуючи те, що до задоволенню підлягають позовні вимоги про повторний розгляд відповідачем 2 та відповідачем 3.
У відповідності до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Виходячи з аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до п. 3 статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача 50% судового збору за рахунок бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України та Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області солідарно по 302,8 грн. з кожного.
Керуючись статтями 9, 72-78, 90, 241-246, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державної міграційної служби України (01001, м.Київ, вул.Володимирська, буд.9, код ЄДРПОУ 37508470) , Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області (88017, м.Ужгород, вул.Коршинського Івана, буд.12а, код ЄДРПОУ 37809328) та Мукачівського відділу №1 Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області (89611, Закарпатська область, м.Мукачево, буд.87, код ЄДРПОУ 37809328) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії – задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати наказ Державної міграційної служби України (01001, м.Київ, вул.Володимирська, буд.9, код ЄДРПОУ 37508470) від 19.11.2025 №1/ап «Про визнання недійсними протиправних адміністративних актів щодо надання дозволів на імміграцію та посвідок на постійне проживання» ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).
Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області (88017, м.Ужгород, вул.Коршинського Івана, буд.12а, код ЄДРПОУ 37809328) в особі Мукачівського відділу №1 повторно розглянути питання щодо правомірності та підтвердження дії дозволу на імміграцію ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) № 21114200097492 від 10.10.2024 з урахуванням правової оцінки суду.
Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області (88017, м.Ужгород, вул.Коршинського Івана, буд.12а, код ЄДРПОУ 37809328) повторно розглянути питання щодо оформлення та підтвердження дії посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) № 900096954 від 15.11.2024 на підставі результатів повторного розгляду питання щодо дозволу на імміграцію та з урахуванням правової оцінки суду.
В решті позовних вимог – відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України (01001, м.Київ, вул.Володимирська, буд.9, код ЄДРПОУ 37508470) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 302,8 (триста дві гривні 80 копійок) грн.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головне управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області (88017, м.Ужгород, вул.Коршинського Івана, буд.12а, код ЄДРПОУ 37809328) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 302,8 (триста дві гривні 80 копійок) грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя	Ю.Ю.Дору