ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/14084/25	Головуючий у 1-й інстанції Позняк В.М. 	
Провадження № 22-ц/817/159/26 	Доповідач - Храпак Н.М.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Храпак Н.М. 
суддів -  Костів О. З., Хома М. В., 
за участі секретаря — Хоміцької С.О.
та сторін: позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Сампари Н.М., відповідача ОСОБА_2 , законного представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, цивільну справу № 607/14084/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Сампара Надія Миронівна на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 листопада 2025 року, ухваленого суддею Позняком В.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , третя особа — Міністерство оборони України про встановлення факту проживання однією сім`єю, -

В С Т А Н О В И В:

у липні 2025 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , третя особа — Міністерство оборони України та просила встановити факт про те, що ОСОБА_1 є членом сім`ї загиблого військовослужбовця ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - дата смерті, у зв`язку із спільним проживанням однією сім`єю, веденням спільного побуту та наявністю взаємних прав та обов`язків, а саме проживання однією сім`єю чоловіка, ОСОБА_7 та жінки, ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу у період з 01.02.2020 по 20.02.2025. 
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що наприкінці 2019 року вона зустрілася з ОСОБА_7 , вони обмінялися телефонами, почали зустрічатися та вступили у стосунки.
З 01.02.2020 розпочали спільно проживати однією сім`єю як чоловік та дружина у її квартирі.
ОСОБА_1 проживала без реєстрації шлюбу із ОСОБА_7 , за місцем реєстрації позивачки.
У червні 2023 року ОСОБА_7 познайомив ОСОБА_1 із своєю мамою ОСОБА_5 . Після трьох років спільного життя ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилась дочка — ОСОБА_8 .
ОСОБА_7 06.11.2023 оформив кредит на ОСОБА_1 , йому були необхідні кошти для ремонту транспортного засобу, який був пошкоджений внаслідок ДТП про яке ніхто, окрім ОСОБА_1 не знав.
За час проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини вони виховували спільну дитину, піклувалися про дочку, спільно займалися побутом, спільно вирішували питання життєзабезпечення сім`ї, витрачаючи кошти на спільні цілі, спільно проводили дозвілля, святкували дні народження та інші події, їздили відпочивати та подорожували. ОСОБА_1 виконувала обов`язки дружини, а ОСОБА_7 виконував обов`язки чоловіка та батька. ОСОБА_7 турбувався про заявницю, забезпечував її та дитину матеріально. Вони були пов`язані спільним побутом, одним місцем проживання, спільним бюджетом.
В липні 2024 року ОСОБА_7 вступив до лав Збройних сил України.
Під час несення служби у Збройних силах України вони постійно підтримували зв`язок, по можливості телефонували один одному та переписувалися. Також, ОСОБА_7 приїздив до дружини та дочки у відпустку.
В ході проходження військової служби ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 загинув в с. Андріївка Донецької області.
У зв`язку з тим, що позивачка та ОСОБА_7 не зареєстрували шлюб, ОСОБА_1 та їхня спільна дитина — ОСОБА_8 не можуть в повному обсязі реалізувати свої права, а саме не мають можливості скористатися своїм правом відповідно до Закону на отримання певних прав та гарантій для членів сімей загиблих військовослужбовців.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 листопада 2025 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , третя особа — Міністерство оборони України про встановлення факту проживання однією сім`єю, відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Сампара Н.М. просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 листопада 2025 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги представник заявника зазначила, що доказом спільного проживання ОСОБА_1 із ОСОБА_7 є народження спільної дитини ОСОБА_9 — ОСОБА_10 , у свідоцтві про народження серії НОМЕР_1 в графі батьки, батьком записаний ОСОБА_7 , а мати - ОСОБА_1 . Більше того, слід звернути увагу суду, що у випадкових або суто романтичних стосунках чоловік практично ніколи не погоджується бути офіційно зазначеним як батько дитини у свідоцтві про народження.
Особисті переписки ОСОБА_1 з ОСОБА_7 , в яких присутні фото їх доньки ОСОБА_11 , неодноразово згадується як він називає себе батьком та як йому пощастило мати таку сім`ю. Крім цього, як ОСОБА_7 мобілізувався до лав Збройних Сил України у липні 2024 року, у переписках ОСОБА_1 запитувала «як він себе почуває, як в нього справи, що вона переживає та чекає його відповіді, коли він довгий час не виходив на зв`язок», що підтверджує їх міцний сімейний зв`язок та хвилювання за його життя.
Скріншоти квитанцій переказів грошових коштів ОСОБА_7 для ОСОБА_1 та коштів для погашення кредиту, який був оформлений 06.11.2023 року ОСОБА_12 на ОСОБА_13 підтверджують спільне ведення бюджету. 
У матеріалах справи наявні фотознімки, з яких видно, що ОСОБА_1 та ОСОБА_7 спільно проводили дозвілля, їздили відпочивати та відповідально ставилися до виховання та розвитку дочки. Таким чином, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 перебували у тісному сімейному зв`язку та весь свій вільний час проводили в сім`ї з дитиною.
Стосунки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 не мають романтичного характеру, а є суто сімейними, оскільки ознаками сім`ї є: - спільне проживання; - спільний побут; - взаємні права і обов`язки.
Представник Міністерства оборони України — Тіщенко А.В. подав відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сампари Н.М., у якому зазначив, що беззаперечних доказів, які б однозначно і без припущень вказували на наявність у ОСОБА_1 і ОСОБА_7 спільного бюджету, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин до суду не надано.
Проте, навіть за умови доведеності факту спільного проживання позивача із загиблим, цей факт не підтверджує факт проживання однією сім`єю та наявності родинних відносин тощо.
Для встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України, де визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки саме як членів сім`ї.
Факт спільного проживання та/або реєстрації місця проживання без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, не може свідчити про те, що мали місце усталені відносини, які притаманні сім`ї та що вони проживали однією сім`єю і заявниця була членом сім`ї загиблого.
Оскільки належних, допустимих і достатніх доказів про проживання позивача із загиблим однією сім`єю, пов`язаності спільним побутом, наявності взаємних прав та обов`язків позивачем не надано, відповідно, відсутні підстави для визнання такого факту доведеним.
З урахуванням принципу диспозитивності процесу та засад змагальності сторін, відповідно до яких позивач зобов`язана довести обставини, на які посилається на підтвердження позовної заяви, у зв`язку з чим слід дійти обґрунтованого висновку про недоведеність факту спільного проживання позивача із загиблим військовослужбовцем.
З огляду на викладене, вважають вимоги апеляційної скарги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.
У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник адвокат Сампара Н.М. апеляційну скаргу підтримали із мотивів викладених у ній.
ОСОБА_5 , її представник - адвокат Михайлюк В.І., ОСОБА_2 та законний представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Сампари Н.М. в судовому засіданні не визнали, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.
24.03.2026 представник ОСОБА_5 - адвокат Михайлюк В.І. у судове засідання не з`явився, хоча був повідомлений про день та час слухання справи, що підтверджується розпискою, яка знаходиться у матеріалах справи.
ОСОБА_6 також повідомлявся про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на поштову адресу, однак вона повернулась на адресу Тернопільського апеляційного суду як не отримана з відміткою Укрпошти «адресат відсутній за вказаною адресою».
Згідно з пунктом 3 частини 8 статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. 
Представник Міністерства оборони України — Тіщенко А.В. повідомлявся про розгляд справи шляхом направлення судової повістки до електронного кабінету, про що в матеріалах справи наявна довідка про доставку електронного документа. 
Відповідно до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи.
Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розгляд справи проводити у відсутності сторін, які не з`явилися в судове засідання, хоча належним чином були повідомлені про дату, час і місце слухання справи.
Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін у справі, проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до довідки та акту ОСББ «Київська 1» від 07.03.2025 № 1/7/03-24 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживав за адресою: АДРЕСА_1 з 01.02.2020 по 14.05.2024 без реєстрації (т. 1 а.с. 62).
Як видно із свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Тернопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ОСОБА_8 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьки — ОСОБА_7 та ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 57).
Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть № 395не/520дон та свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4 (т. 1 а.с. 61) загинув в с. Андріївка в с. Андріївка Донецької області внаслідок термічних опіків, ушкодження внаслідок військових дій від вогню та гарячих предметів (т. 1 а.с. 59 - 61).
Судом першої інстанції було досліджено фрагменти листування позивачки з « ОСОБА_12 », «мама ОСОБА_12 », « ОСОБА_16 », а також, фото надані позивачкою, на яких зображені вона із ОСОБА_17 , спільною дочкою, ОСОБА_18 , ОСОБА_5 та знімки екрану соціальної мережі ОСОБА_19 .
Відповідно до інформації щодо платіжних операцій, наданих позивачкою, ОСОБА_1 перераховувала ОСОБА_7 : 09.07.2023 - 480 грн - сплата кредитних коштів, 18.05.2023 - 300 грн - сплата кредитних коштів, 17.06.2023 - 480 грн - сплата кредитних коштів, 17.08.2023 - 500 грн - сплата кредитних коштів, 15.09.2023 - 500 грн - сплата кредитних коштів, надходження від ОСОБА_19 - 20.11.2022 на суму 500 грн, 26.02.2023 на суму 400 грн, 18.05.2024 на суму 400 грн, 03.06.2024 на суму 400 грн, 15.06.2024 на суму 400 грн.
Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що надані докази не підтверджують тривалого спільного проживання ОСОБА_1 однією сім`єю з померлим, наявності у них спільних витрат, спільного дозвілля, купівлю майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наданням взаємної допомоги, наявності усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням тощо. 
З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів, з огляду на таке.
Згідно із ч.1 ст. 15, ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Звертаючись до суду із позовною заявою про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, позивачка зазначала про необхідність підтвердження її права на отримання відповідної грошової вимоги у зв`язку з загибеллю військовослужбовця, передбаченої Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». 
Стаття 3 СК України визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.
Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними (ч. 1 ст. 74 СК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Таким чином, обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. 
Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (див. Постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц, провадження № 14-283цс18). 
Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків притаманних подружжю не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20). 
Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним і достатнім підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі (постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 362/3705/20).
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
У цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту. Скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей, переваги більш вагомих доказів. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
У справі, що переглядається, на підтвердження позовних вимог, а саме факту проживання ОСОБА_1 однією сім`єю з ОСОБА_7 , позивачка надала суду такі докази: спільні фотографії, переписки у месенджерах, історію по картковому рахунку та свідоцтво про народження у сторін спільної дитини.
Оцінивши надані позивачкою докази, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що їх сукупність є недостатньою для підтвердження факту проживання позивачки ОСОБА_1 з ОСОБА_7 з лютого 2020 року по дня смерті однією сім`єю без реєстрації шлюбу з урахуванням принципу балансу вірогідностей, оскільки надані докази не підтверджують тривалого спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з померлим, наявності у них спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наданням взаємної допомоги, наявності усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням тощо.
Так, переписка у месенджерах не містить інформації щодо спільних сімейних справ, купівлю майна, речей для спільного користування. 
Безпідставними є доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не взяв до уваги докази щодо здійснення банківських переказів позивачем ОСОБА_1 , з огляду на те, що у позовній заяві позивач ствердила, що 06.11.2023 ОСОБА_7 оформив кредит на ОСОБА_1 , а копії платіжних інструкцій, які містяться в матеріалах справи, свідчать про те, що ОСОБА_1 здійснювала транзакції з призначенням платежу “сплата кредитних коштів” 09.07.2023, 18.05.2023, 17.06.2023, 17.08.2023, 15.09.2023, тобто до укладення кредитного договору (т.1 а.с. 153-161).
Крім цього, позивачка покликається на акт та довідку ОСББ, як доказ спільного проживання із ОСОБА_7 за адресою АДРЕСА_1 з 01.02.2020 по 14.05.2024. Однак, такий доказ суд обґрунтовано визнав неналежним та недостатнім, оскільки обставини, які зазначені у вказаному акті та довідці спростувала як сама позивачка, стверджуючи, що вона проживала з померлим з 01.02.2020 по червень 2020 року по АДРЕСА_2 , а з осені 2020 по 2023 рік по АДРЕСА_2 , так і свідки, які були допитані в судовому засіданні за клопотанням позивачки. 
Водночас суд обґрунтовано оцінив і покази свідків, які повідомили суду загальні, неконкретні обставини, які жодним чином не доводять факт проживання позивачки однією сім`єю з ОСОБА_7 .
Крім цього, колегія суддів зазначає, що наявність спільної дитини, особисті переписки, перекази коштів та спільні фотографії позивачки та ОСОБА_7 , без доведення факту ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків не можуть свідчити про те, що між цими особами склались та мали місце усталені подружні відносини.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої станції правильно встановив, що подані ОСОБА_1 докази не підтверджують факт проживання позивачки однією сім`єю із ОСОБА_7 , ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявності взаємних прав та обов`язків, що притаманні подружжю. 
Доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу та не дають підстав для скасування судового рішення, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції. 
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сампари Н.М. слід залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 листопада 2025 року — залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Враховуючи те, що за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції залишається без змін, перерозподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Сампара Надія Миронівна, залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 01 квітня 2026 року.

Головуюча        Н.М. Храпак

Судді:          О.З. Костів 

М.В. Хома