Номер провадження: 22-ц/813/3843/26 
Справа № 495/4522/20
Головуючий у першій інстанції Анісімова Н. Д.
Доповідач Коновалова В. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
Іменем України
05.02.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Коновалової В.А.,
суддів: Лозко Ю.П., Карташова О.Ю.,
за участю секретаря судового засідання Нечитайло А.Ю.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
третя особа - ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 ,
на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 березня 2025 року,
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, третя особа - ОСОБА_3 ,
в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог
В липні 2020 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.08.2020 року провадження по справі №495/4522/20 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя закрито на підставі затвердженої мирової угоди, укладеної між сторонами по справі.
28.09.2020 року ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу на ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.08.2020 року, справа №495/4522/20 20 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, оскільки ОСОБА_3 є цивільним позивачем в кримінальному провадженні внесеного до ЄРДР за №12020160240001216 від 20.07.2020 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого п.1 ч.2 ст.115 КК України відносно ОСОБА_2 .
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02.12.2021 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.08.2020 року, справа № 495/4522/20 20 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя – закрито.
14.01.2022 року ОСОБА_3 подав касаційну скаргу на ухвалу Одеського апеляційного суду від 02.12.2021 року про закриття апеляційного провадження.
Ухвалою Верховного суду від 03.05.2022 року касаційна скарга ОСОБА_3 – задоволена. Ухвала Одеського апеляційного суду від 02.12.2021 року про закриття апеляційного провадження скасована та справа передана на розгляд Одеського апеляційного суду.
Постановою Одеського апеляційного суду від 06.07.2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.08.2020 року скасовано та справу направлено для продовження розгляду справи до суду першої інстанції.
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 січня 2024 року клопотання ОСОБА_3 про залучення до участі у справ в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору задоволено, залучено ОСОБА_3  до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.
В обґрунтування позовної заяви, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, поданої у вересні 2023 року, позивач зазначила, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який на підставі заочного рішення суду від 26.11.2014 року, справа № 495/4975/14-ц був розірваний. Від шлюбу мають спільну доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час перебування у шлюбі на спільні кошти сторони придбали нерухоме майно, а саме: 47/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . Вказаний будинок розташований на земельній ділянці площею 0,059 га, яка належить відповідачу на підставі Державного акта на право приватної власності на землю від 02.10.2002 серії IV-ОД № 039715. Також сторонами під час шлюбу придбано гараж № НОМЕР_1 , розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Право власності на гараж зареєстроване Білгород-Дністровським міжміським БТІ відповідачем, реєстраційний номер 10119324, на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_2 від 10.03.2005, виданого виконкомом Білгород-Дністровської міської ради, рішення № 91 від 17.02.2005.
Під час перебування у шлюбі сторони за спільні кошти побудували житловий будинок АДРЕСА_3 . Право власності на будинок зареєстроване за відповідачем 16.11.2010 КП «Білгород-Дністровським бюро технічної інвентарізації», реєстраційний номер 32013971.
Вказаний будинок розташований на земельній ділянці площею 0,040 га у межах згідно з планом, право власності на яку також зареєстровано за відповідачем на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії А № 292850, кадастровий номер земельної ділянки № 5110300000:02:026:0046.
Позивач, посилається, що відповідач аліменти на утримання дитини не сплачує, позивач не працює, перебуває у скрутному матеріальному становищі, внаслідок військової агресії російської федерації проти України, ОСОБА_4 разом з донькою змушена залишити свій дім та переїхати до іншого міста.
Зазначила, що 01.11.2015 ОСОБА_2 надано позивачу розписку, відповідно до якої ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 1000000 (один мільйон) гривень та забов?язався в свою чергу переоформити на ОСОБА_1 право власності на належну йому частину майна: 47/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який в цілому складається з: жилого будинку з 1/3 ракушнякового та 2/3 шлакобетонна, жилою площею 35,3 кв. м літ. «А», літньої кам?яно-ракушнякової кухні літ. «Б», літньої кам?яно-ракушнякової кухні літ. «В», дерев?яного сараю літ. «Г», залізного гаражу літ. «Д», дерев?яної убиральні літ. «Є», дерев?яної убиральні літ. «Ж», споруд № 1-5, І, ІІ. Ця 47/100 частина житлового будинку складається з жилого будинку літ. «А»: 1-3 кухня, 1-4 жила кімната, жилою площею 16,0 кв. м, віранда літ. «а», сіні літ. «а», тамбур літ. «а4», літня кухня літ. «В», сарай літ. «Г», убиральня літ. «Є», хвіртка № 2, водопровід № 4, замощення II, в загальному користування паркан № 1; земельну ділянку площею 0,059 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , на території Затоківської селищної ради Державний акт про право власності на земельну ділянку IV-ОД № 039715); ??житловий будинок АДРЕСА_3 , який в цілому складається з: житлового будинку літ. А, загальною площею 532,4 кв.м, житловою площею 346,0 кв.м, літньої кухні літ. Бі споруд 1-6; ??земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , площею 0,040 га, кадастровий номер № 5110300000:02:026:0046, Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯА № 292850.
У зв`язку із зазначеним позивач вважає, що вказані обставини є підставами для застосування права відступлення від засад рівності часток подружжя.
Позивач просить суд розділити спільне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відступити від засади рівності часток подружжя та визнати за ОСОБА_1 , право власності на: 47/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який в цілому складається з: жилого будинку з 1/3 ракушнякового та 2/3 шлакобетонна, жилою площею 35,3 кв. м літ. «А», літньої кам?яно-ракушнякової кухні літ. «Б», літньої кам?яно-ракушнякової кухні літ. «В», дерев?яного сараю літ. «Г», залізного гаражу літ. «Д», дерев?яної убиральні літ. «Є», дерев?яної убиральні літ. «Ж», споруд № 1-5, 1, ІІ. Ця 47/100 частина житлового будинку складається з жилого будинку літ. «А»: 1-3 кухня, 1-4 жила кімната, жилою площею 16,0 кв. м, віранда літ. «а», сіні літ. «а3», тамбур літ. «а4», літня кухня літ. «В», сарай літ. «Г», убиральня літ. «Є», хвіртка № 2, водопровід № 4, замощення II, в загальному користування паркан № 1; земельну ділянку площею 0,059 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , на території Затоківської селищної ради (Державний акт про право власності на земельну ділянку IV-ОД № 039715); ??житловий будинок АДРЕСА_3 , який в цілому складається з: житлового будинку літ. А, загальною площею 532,4 кв.м, житловою площею 346,0 кв.м, літньої кухні літ. Б; споруд 1-6; земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , площею 0,040 га, кадастровий № 5110300000:02:026:0046, Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯА № 292850. Визнати за ОСОБА_2 право власності на гараж, розташований за адресою: АДРЕСА_4 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області рішенням від 19 березня 2025 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 про поділ майна подружжя – задовольнив частково. Поділив між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 нерухоме майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_4 , право власності на: 1/2 частину 47/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , який в цілому складається з 1/3 ракушнякового та 2/3 шлакобетонна, житловою площею - 35,3 кв.м. - літ.«А»; літньої камяно-ракушнякової кухні - літ.«Б»; літньої камяно-ракушнякової кухні - літ.«В»; деревяного сараю - літ.«Г»; залізного гаражу - літ.«Д»; деревяної убиральні - літ.«Е»; деревяної убиральні - літ.«Ж»; споруд №1-5, І, ІІ. 47/100 частина житлового будинку складаються з жилого будинку - літ.«А» у складі 1-3 - кухня, 1-4 - житлова кімната, жилою площею 16,0 кв.м., веранда - літ.«а», сіні - літ.«а3», тамбур - літ.«а4», літня кухня - літ.«В», сарай - літ.«Г», убиральня - літ.«Є», хвіртка №2, водопровід №4, замощення ІІ, в загальному користування паркан №1; 1/2 частину земельної ділянки площею 0,059 га, яка розташована на території Затоківської селищної ради АДРЕСА_1 , надана для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_3 , який в цілому складається з: житлового будинку - літ.«А», загальною площею - 532,4 кв.м., житловою площею - 346,0 кв.м.; літньої кухні - літ.«Б»; споруд 1-6; 1/2 частину земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , надана для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадасровий номер 5110300000:02:026:0046; 1/2 частину гаражу № НОМЕР_1 , який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , об`єднання співвласників багатоквартирних будинків «Тіра-2».
В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на: 1/2 частину 47/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , який в цілому складається з 1/3 ракушнякового та 2/3 шлакобетонна, житловою площею - 35,3 кв.м. - літ.«А»; літньої камяно-ракушнякової кухні - літ.«Б»; літньої камяно-ракушнякової кухні - літ.«В»; деревяного сараю - літ.«Г»; залізного гаражу - літ.«Д»; деревяної убиральні - літ.«Е»; деревяної убиральні - літ.«Ж»; споруд №1-5, І, ІІ. 47/100 частина житлового будинку складаються з жилого будинку - літ.«А» у складі 1-3 - кухня, 1-4 - житлова кімната, жилою площею 16,0 кв.м., веранда - літ.«а», сіні - літ.«а3», тамбур - літ.«а4», літня кухня - літ.«В», сарай - літ.«Г», убиральня - літ.«Є», хвіртка №2, водопровід №4, замощення ІІ, в загальному користування паркан №1; 1/2 частину земельної ділянки площею 0,059 га, яка розташована на території Затоківської селищної ради АДРЕСА_1 , надана для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_3 , який в цілому складається з: житлового будинку - літ.«А», загальною площею - 532,4 кв.м., житловою площею - 346,0 кв.м.; літньої кухні - літ.«Б»; споруд 1-6; 1/2 частину земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , надана для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадасровий номер 5110300000:02:026:0046; 1/2 частину гаражу № НОМЕР_1 , який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , об`єднання співвласників багатоквартирних будинків «Тіра-2». В іншій частині задоволення позову - відмовлено.
Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що суд не заперечує права подружжя на поділ майна, що є спільною сумісною власністю, а також права сторін у справі укласти мирову угоду. Але реалізація цих прав не може здійснюватися на шкоду іншим учасникам правовідносин, зазначивши, що пропонованим сторонами по позову розділом майна подружжя будуть суттєво порушені права ОСОБА_3 на реальне відшкодування шкоди, оскільки у зв`язку із припиненням права спільної сумісної власності ОСОБА_2 на нерухоме майно, відступленням від принципу рівності часток дружини й чоловіка при поділі майна, погіршено майновий стан останнього, що негативно впливає на інтереси ОСОБА_3 , який бажає домогтися реального відшкодування ОСОБА_2 заявленої до стягнення шкоди.
На переконання суду першої інстанції такі дії колишнього подружжя ОСОБА_6 при поділі майна, яке є об`єктом спільно сумісної власності подружжя, необхідно оцінити як недобросовісні, спрямовані на порушення прав та законних інтересів ОСОБА_3 й ухилення від реального відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, за рішенням суду, що свідчить про наявність обставин, визначених частиною другою статті 13 ЦК України, неправомірна мета та недобросовісна поведінка позбавляють сторону права посилатися на такі обставини як на підставу та умови надання захисту судом.
За наведених вище доводів суд вважав, що пропонований сторонами позову порядок розділу їх спільного майна, як подружжя є зловживанням правом в зв`язку з чим позовні вимоги слід задовольнити частково та в порядку розділу спільного майна подружжя визнати за кожним із сторін право власності на 1/2 частину спільного майна подружжя не порушуючи принцип рівності часток сторін у спільному майні подружжя.
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області ухвалою від 11 квітня 2025 року заяву ОСОБА_1 про виправлення описки у рішенні від 19.03.2025 у справі № 495/4522/20 задовольнив. Виправив описку у рішенні Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.03.2025 у справі № 495/4522/20, а саме вважати вірним ПІБ позивача « ОСОБА_1 », замість помилково вказаного « ОСОБА_4 ». В іншій частині рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.03.2025 у справі № 495/4522/20 - залишив без змін.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , просить скасувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 березня 2025 року і направити справу для продовження розгляду по суті до суду першої інстанції в іншому складі суду, або ухвалити нове рішення, яким справу закрити у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності сторони третьої особи, що унеможливило звернення його до суду із заявою про застосування строків позовної зайнятості. Вважає, що суд першої інстанції відступив від принципу рівності часток, без наявності у справі належної оцінки майна. Суд першої інстанції залишено без уваги факт того, що між сторонами шлюб було розірвано у 2014 році, однак до моменту повідомлення відповідача про підозру у скоєнні особливо тяжкого злочину його колишня дружина не порушувала питання про поділ майна подружжя.

(2) Позиція інших учасників справи
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 08.08.2025 року відкрито провадження у справі, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 роз`яснювалось право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.
ОСОБА_3 копію ухвали про відкриття провадження отримав 09.08.2025 року в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою.
ОСОБА_1 копію ухвали про відкриття провадження отримав у відповідності п. 3 ч. 6 ст. 272 ЦПК України.
Представник ОСОБА_2 – адвокат Коновалова Н.О. копію ухвали про відкриття провадження та копію апеляційної отримала 30.09.2025 року в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідками.
Від представника ОСОБА_2 – адвоката Коновалової Н.О. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить долучити до матеріалів справи № 495/4522/20 належним чином завірену копію рішення Затоківської селищної ради № 812 (ХХІІІ-а сесія ХХІV скликання від 29.12.2003) та надати належну оцінку документу; долучити до матеріалів справи № 495/4522/20 належним чином завірену копію витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 30.06.2025, відповідно до якого земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 5110300000:02:027:0242, а також встановлено, що площа земельної ділянки, розташованої в АДРЕСА_1 – становить Документ сформований в системі «Електронний суд» 02.10.2025 8 0,0724. 
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково. Скасувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.03.2025 по справі № 495/4522/20 та ухвалити нове судове рішення, яким позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі. Визнати за ОСОБА_2 право власності на гараж, розташований за адресою: АДРЕСА_4 .
Учасники процесу про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
ОСОБА_3 та представник ОСОБА_2 – адвокат Коновалова Н.О. судові повістки-повідомлення отримали 12.12.2025 року в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідками.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у відповідності до п.1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05.02.2026 року, яка занесена до протоколу судового засідання, відмовлено в приєднанні доказів наданих до відзиву на апеляційну скаргу, оскільки зазначені докази містяться в матеріалах справи.
Щодо Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, то колегія суддів також відмовила у приєднанні до матеріалів справи з огляду на таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Повноваження суду апеляційної інстанції визначені частиною 1 статтею 367 ЦПК України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції участь приймав представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Коновалова Н.О.
Слід зауважити, що Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку сформований 30.06.2025 року та містить зазначення про реєстрацію земельної ділянки 30.06.2025 року, тобто після ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення.
В судовому засіданні представник ОСОБА_2 – адвокат Коновалова Н.О. просила суд скасувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.03.2025 по справі № 495/4522/20 та ухвалити нове судове рішення, яким позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що суд не заперечує права подружжя на поділ майна, що є спільною сумісною власністю, а також права сторін у справі укласти мирову угоду. Але реалізація цих прав не може здійснюватися на шкоду іншим учасникам правовідносин, зазначивши, що пропонованим сторонами по позову розділом майна подружжя будуть суттєво порушені права ОСОБА_3 на реальне відшкодування шкоди, оскільки у зв`язку із припиненням права спільної сумісної власності ОСОБА_2 на нерухоме майно, відступленням від принципу рівності часток дружини й чоловіка при поділі майна, погіршено майновий стан останнього, що негативно впливає на інтереси ОСОБА_3 , який бажає домогтися реального відшкодування ОСОБА_2 заявленої до стягнення шкоди.
На переконання суду першої інстанції такі дії колишнього подружжя ОСОБА_6 при поділі майна, яке є об`єктом спільно сумісної власності подружжя, необхідно оцінити як недобросовісні, спрямовані на порушення прав та законних інтересів ОСОБА_3 й ухилення від реального відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, за рішенням суду, що свідчить про наявність обставин, визначених частиною другою статті 13 ЦК України, неправомірна мета та недобросовісна поведінка позбавляють сторону права посилатися на такі обставини як на підставу та умови надання захисту судом.
За наведених вище доводів суд вважав, що пропонований сторонами позову порядок розділу їх спільного майна, як подружжя є зловживанням правом в зв`язку з чим позовні вимоги слід задовольнити частково та в порядку розділу спільного майна подружжя визнати за кожним із сторін право власності на 1/2 частину спільного майна подружжя не порушуючи принцип рівності часток сторін у спільному майні подружжя.
Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
В статті 68 СК України зазначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.
Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який на підставі заочного рішення суду від 26.11.2014 року, справа №495/4975/14-ц розірваний.
Від шлюбу мають спільну неповнолітню доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Під час перебування у шлюбі, сторонами набуте майно, а саме: - 47/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , який в цілому складається: жилого будинку з 1/3 ракушнякового та 2/3 шлакобетонна, житловою площею - 35,3 кв.м - літ.«А»; літньої камяно-ракушнякової кухні - літ.«Б»; літньої камяно-ракушнякової кухні - літ.«В»; деревяного сараю - літ.«Г»; залізного гаражу -літ.«Д»; деревяної убиральні - літ.«Е»; деревяної убиральні - літ.«Ж»; споруд №1-5, І, ІІ. 47/100 частина житлового будинку складаються з жилого будинку - літ.«А» у складі 1-3 - кухня, 1-4 - житлова кімната, жилою площею 16,0 кв.м, веранда - літ.«а», сіні - літ.«а3», тамбур - літ.«а4», літня кухня - літ.«В», сарай - літ.«Г», убиральня - літ.«Є», хвіртка №2, водопровід №4, замощення ІІ, в загальному користування паркан № 1; - земельна ділянка площею 0,059 га, яка розташована на території Затоківської селищної ради АДРЕСА_1 , надана для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), що підтверджується державним актом про право приватної власності на землю серії IV-ОД №039715; - житловий будинок АДРЕСА_3 , який в цілому складається з: житлового будинку - літ.«А», загальною площею - 532,4 кв.м, житловою площею - 346,0 кв.м; літньої кухні - літ.«Б»; споруд 1-6; - земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , надана для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 5110300000:02:026:0046, що підтверджується державним актом про право власності на земельну ділянку серії ЯА №292850; - гараж № НОМЕР_1 , який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , об`єднання співвласників багатоквартирних будинків «Тіра-2». 
Зазначені об`єкти нерухомості зареєстровані на відповідача ОСОБА_2 .
Суд першої інстанції вважав, що майно придбано сторонами у період шлюбу, тому є спільним сумісним майном подружжя, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково та в порядку поділу спільного майна подружжя за сторонами необхідно визнати право власності на спірне домоволодіння в рівних частках.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Із матеріалів справи вбачається, що 20 липня 2020 року ОСОБА_2 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого пунктом 1 частини другої статті 115 КК України, у кримінальному провадженні № 12020160240001216. Він перебуває під вартою в ДУ «Ізмаїльський слідчий ізолятор».
31 липня 2020 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 серпня 2020 року затверджено умови мирової угоди, укладеної 19 серпня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .
За умовами мирової угоди право власності на земельну ділянку і житловий будинок, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а також на земельну ділянку і 47/100 частин житлового будинку, розташованих по АДРЕСА_1 , перейшло у власність колишньої дружини ОСОБА_4 . У власності ОСОБА_2 залишено лише гараж № НОМЕР_1 , який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , об`єднання співвласників багатоквартирних будинків «Тіра-2». 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від від 02 грудня 2021 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , поданою у вересні 2020 року, на ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 серпня 2020 року закрито.
Переглядаючи в касаційному порядку ухвалу Одеського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року, Верховний Суд у постанові від 10 травня 2022 року у справі № 495/4522/20 (провадження №61-813св22) вказав, що «Із конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом.
Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено справедливість, добросовісність та розумність.
Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення виконання боржником зобов`язання. Поділ майна може порушувати майнові інтереси кредитора, свідчити про недобросовісні дії, спрямовані на недопущення звернення стягнення на майно боржника.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року в справі №337/474/14-ц (провадження №61-15813сво18).
Суд не заперечує права подружжя на поділ майна, що є спільною сумісною власністю, а також права сторін у справі укласти мирову угоду. Але реалізація цих прав не може здійснюватися на шкоду іншим учасникам правовідносин”.
При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу.
Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 615/1364/16-ц, від 17 серпня 2022 року у справі № 522/8676/20.
Так, судом першої інстанції при поділі майна подружжя взято до уваги те, що шлюб між подружжям було розірвано ще у 2014 році, однак до моменту повідомлення відповідачу про підозру у скоєнні особливо тяжкого злочину його колишня дружина не порушувала питання про поділ майна подружжя. У той же час у обвинувальному акті (кримінальне провадження №12020160240001216) зазначено, що ОСОБА_2 зареєстрований по АДРЕСА_1 , а рушницю зберігав у будинку по АДРЕСА_3 . ОСОБА_3 звернувся із цивільним позов в межах кримінального провадження №12020160240001216, заявивши вимоги майнового характеру до ОСОБА_2 , а у зв`язку із припиненням права спільної сумісної власності ОСОБА_2 на нерухоме майно, відступленням від принципу рівності часток дружини й чоловіка при поділі майна, буде погіршено майновий стан останнього, що негативно впливає на інтереси ОСОБА_3 , який бажає домогтися реального відшкодування ОСОБА_2 заявленої до стягнення шкоди.
Отже, пропонованим сторонами позову розділом майна подружжя будуть суттєво порушені права ОСОБА_3 на реальне відшкодування шкоди, оскільки у зв`язку із припиненням права спільної сумісної власності ОСОБА_2 на нерухоме майно, відступленням від принципу рівності часток дружини й чоловіка при поділі майна, буде погіршено майновий стан останнього, що негативно впливає на інтереси ОСОБА_3 , який бажає домогтися реального відшкодування ОСОБА_2 заявленої до стягнення шкоди.
Верховний суд у постанові від 08 липня 2020 року у справі №522/3541/15 (провадження №61-31599св19), дійшов правового висновку про те, що «згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
У зв`язку з цим, добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. Й, навпаки, реалізація правового регулювання цивільних відносин буде недобросовісною, якщо соціальна свідомість відкидає її як таку, що не відповідає задекларованій меті.
Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.
Відповідно до частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої–п`ятої статті 13 цього Кодексу.
Аналіз змісту частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.
Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти як суперечність, оскільки, якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, «injuria». Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.
Термін «зловживання правом» означає те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права.
Заборона зловживання правом по суті випливає з якості рівнозваженості, закладеної такою засадою, як юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Ця формула виражає втілення в цивільному праві принципів пропорційності, еквівалентності, справедливості під час реалізації суб`єктивних цивільних прав і виконання юридичних обов`язків.
Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні усіх без винятку суб`єктивних цивільних прав.
Розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав, необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства. Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК України, поняття «добросовісність» ототожнюється із поняттям «безвинність» і, навпаки, «недобросовісність» із «виною». Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, частина третя статті 39 ЦК України), а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності за загальним правилом є вина, то такі діяння є винними.
Дослідження питання про здійснення особою належного їй суб`єктивного матеріального права відповідно до його мети тісно пов`язане з аналізом фактичних дій суб`єкта на предмет дотримання вимоги добросовісності.
Верховний Суд наголошує, що застосовуваний спосіб захисту цивільних прав та інтересів позивача має відповідати критерію ефективності відновлення порушеного права, що є неприпустимим у разі встановлення істотного дисбалансу між правами та інтересами особи, яка просить застосувати такий спосіб захисту, та правами й інтересами іншої особи, стосовно якої такі примусові заходи належить застосувати. У разі встановлення істотного дисбалансу між правами й інтересами сторін спору, що матиме місце у спірних правовідносинах у разі задоволення поданого позову, суд встановлює порушення меж здійснення цивільних прав, оскільки в діях позивача наявні ознаки зловживання своїм правом».
Судом першої інстанції правильно зазначено, що дії колишніх подружжя ОСОБА_6 при поділі майна, яке є об`єктом спільно сумісної власності подружжя, необхідно оцінити як недобросовісні, спрямовані на порушення прав та законних інтересів ОСОБА_3 й ухилення від реального відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, за рішенням суду, що свідчить про наявність обставин, визначених частиною другою статті 13 ЦК України, неправомірна мета та недобросовісна поведінка позбавляють сторону права посилатися на такі обставини як на підставу та умови надання захисту судом.
Встановивши, що дії сторін при поділі майна, яке є об`єктом спільно сумісної власності подружжя, є недобросовісними, спрямовані на порушення прав та законних інтересів ОСОБА_3 й ухилення від реального відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, за рішенням суду, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що запропонованим сторонами позову порядком поділу майна подружжя буде суттєво порушені права ОСОБА_3 на реальне відшкодування шкоди, оскільки у зв`язку із припиненням права спільної сумісної власності ОСОБА_2 на нерухоме майно, відступленням від принципу рівності часток дружини й чоловіка при поділі майна, погіршено майновий стан останнього, що негативно впливає на інтереси ОСОБА_3 , який бажає домогтися реального відшкодування ОСОБА_2 заявленої до стягнення шкоди, тому вважав в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за кожним із сторін право власності на 1/2 частину спільного майна подружжя не порушуючи принцип рівності часток сторін у спільному майні подружжя.
Доводи апеляційної скарги про те, що третя особа ОСОБА_3 не був повідомлений про розгляд справи та про судові засідання не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами справи.
Згідно зі статтею 211 ЦПК України розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.
Відповідно до ч. 5 ст. 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.08.2020 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та судове засідання призначено на 19.08.2020 року.
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області ухвалою від 19.08.2020 року затвердив умови мирової угоди, укладеної між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , від імені якого діяли представники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя закрито. 
Одеський апеляційний суд ухвалою від 02.12.2021 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.08.2020 року про закриття провадження у справі у зв`язку з визнанням мирової угоди у цивільний справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - закрив.
Постановою Верховного Суду від 10.05.2022 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Ухвалу Одеського апеляційного суду від 02.12.2021 року скасовано та справу передано на розгляд Одеського апеляційного суду.
Постановою Одеського апеляційного суду від 06.07.2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.08.2020 року скасовано та справу направлено для продовження розгляду справи до суду першої інстанції.
Із матеріалів справи вбачається, що після надходження до суду першої інстанції 09.08.2023 року матеріалів даної справи розгляд справи призначався судом неодноразово. 
Так, розгляд справи призначався на 22.09.2023 року, 16.11.2023 року, 31.01.2024 року, 27.03.2024 року, 24.11.2024 року, 24.01.2025 року, 19.03.2025 року.
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31.01.2024 року залучено ОСОБА_3 до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.
31.01.2024 року представник третьої особи ОСОБА_3 – адвокат Гаврилюк П.С. звертався до суду із заявою про ознайомлення з матеріалами справи. На вказаній заяві міститься запис «ознайомлений 31.01.2024 року».
Представник третьої особи ОСОБА_3 – адвокат Гаврилюк П.С. приймав участь у судових засіданнях призначених на 31.01.2024 року, 27.03.2024 року, 24.01.2025 року.
В судовому засіданні 24.01.2025 року участь приймав представник третьої особи – адвокат Гаврилюк П.С. та під час оголошення судом перерви із представником ОСОБА_9 узгоджувалась дата наступного судового засідання, яке призначено на 19.03.2025 року, що підтверджується журналом судового засідання від 24.01.2025 року.
Зазначені обставини свідчать про те, що представник третьої особи ОСОБА_3 – адвокат Гаврилюк П.С. про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.
В апеляційній скарзі вказані обставини представником третьої особи ОСОБА_3 – адвокатом Гаврилюк П.С. не заперечуються.
Ураховуючи положення ч. 5 ст. 130 ЦПК України та обставини повідомлення належним чином представника третьої особи ОСОБА_3 – адвоката Гаврилюка П.С. про дату, час та місце розгляду справи призначеної на 19.03.2025 року, то колегія суддів вважає посилання ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що він не був належним чином повідомлений про розгляд справи, є безпідставним.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції ухвалив рішення без участі третьої особи та її представника в судовому засіданні 19.03.2025 року, що позбавило їх подати заяву про застосування строку позовної давності не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).
Колегія суддів зауважує, що Велика Палата Верховного Суду зазначала, що 
для цілей застосування частин третьої та четвертої статті 267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач, тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. У спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи теж заявити про застосування до цих вимог позовної давності. Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).
Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач та відповідач. 
Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_3 залучений до участі у справі в якості третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, а до суду із заявою про застосування строку позовної давності може звертатися сторона у спорі, якою є відповідач. 
Як зазначалося вище, третя особа ОСОБА_3 та його представник адвокат Гаврилюк П.С. були обізнані про розгляд цієї справи в суді першої інстанції, представник третьої особи приймав участь у судових засіданнях призначених на 31.01.2024 року, 27.03.2024 року, 24.01.2025 року, отже не були позбавлені права звертатися із заявою про застосування строку позовної давності.
Посилання скаржника на те, що суд першої інстанції здійснив поділ майна подружжя відступивши від принципу рівності часток подружжя не заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення та здійснюючи поділ майна подружжя виходив з рівності часток сторін у справі в об`єктах спільної сумісної власності, тобто по 1/2 частині кожному, зазначивши, що обставини на які посилається позивачка не можна вважати підставою для відступлення від засади рівності часток подружжя відповідно до ст.70 СК України, передбачені законом підстави для відступлення від засад рівності часток відсутні. 
Доводи апеляційної скарги про те, що в оскаржуваному рішенні суду не зазначено яку саме частину будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою АДРЕСА_3 виділено ОСОБА_2 не заслуговують на увагу, оскільки в резолютивній частині оскаржуваного рішення суду зазначено: в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на: -  частину житлового будинку АДРЕСА_3 , який в цілому складається з: житлового будинку - літ.«А», загальною площею - 532,4 кв.м., житловою площею - 346,0 кв.м.; літньої кухні - літ.«Б»; споруд 1-6; -  частину земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , надана для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадасровий номер 5110300000:02:026:0046. 
Посилання скаржника на висновки викладені у постанові Верховного Суду від 11.11.2019 року у справі № 337/474/14-ц колегія суддів не бере до уваги, оскільки останні не є релевантним до спірних правовідносин, так як спірні правовідносини у даній справі та справі на яку посилається скаржник не є подібними.
Так, у справі № 337/474/14-ц судом встановлені обставини, що на момент звернення позивача до суду з позовом про поділ майна подружжя, на виконанні у Хортицькому відділі державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області перебував виконавчий лист від 30 жовтня 2013 року № 2/337/776/2013 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 грошових коштів у сумі 1 199 820 грн, постановою державного виконавця на все майно ОСОБА_2, у тому числі на спірні квартири, було накладено арешт, врахувавиши, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження сплати відповідачем компенсації за частку у спільному майна, взявши до уваги подальші дії учасників справи, направлені на відчуження спірного майна, суд апеляційної інстанції дійшов обгрунтованого висновку про скасування рішення суду першої інстанції та відмову в позові про поділ майна подружжя в обраний позивачем спосіб, у зв`язку з тим, що у випадку поділу майна будуть порушені права та інтереси ОСОБА_9 , який є правонаступником ОСОБА_6 , оскільки припинення права власності відповідача на спірне майно ускладнює виконання судового рішення про стягнення суми боргу з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_9 .
У справі, що є предметом апеляційного перегляду встановлено, що 20 липня 2020 року ОСОБА_2 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого пунктом 1 частини другої статті 115 КК України, у кримінальному провадженні № 12020160240001216. ОСОБА_3 звернувся із цивільним позов в межах кримінального провадження №12020160240001216, він заявив вимоги майнового характеру до ОСОБА_2 .
У даній справі не виникло спільного зобов`язання подружжя, оскільки заявлені ОСОБА_3 вимоги майнового характеру в межах кримінального провадження №12020160240001216 стосуються відшкодування шкоди завданої саме ОСОБА_2 .
Отже відшкодування шкоди буде проводитися лише за рахунок майна того, хто її заподіяв, а не за рахунок спільної сумісної власності.
Слід зауважити, що Верховний Суд у постанові від 10 травня 2022 року у справі № 495/4522/20 (провадження №61-813св22), переглядаючи в касаційному порядку ухвалу Одеського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року у цій справі зазначив, що не заперечує права подружжя на поділ майна, що є спільною сумісною власністю, а також права сторін у справі укласти мирову угоду. Але реалізація цих прав не може здійснюватися на шкоду іншим учасникам правовідносин.
Колегія суддів не приймає до уваги вимоги викладені ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу щодо часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 та ухвалення нового судового рішення, яким позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі, а саме відступити від рівності часток подружжя, та на те, що в рішенні суду не вірно зазначено площу земельної ділянки АДРЕСА_1 та не зазначено її номер, з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
ОСОБА_2 із апеляційною скаргою до суду апеляційної інстанції не звертався, що також зазначалося його представником в судовому засіданні під час розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_3 .
За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
В апеляційній скарзі не наведено ніяких нових обставин та не надано нових доказів, що давали б апеляційному суду підстави для проведення переоцінки обставин та доказів, зроблених судом першої інстанції у своєму рішенні.

Щодо суті апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, ст. 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 березня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий        В.А. Коновалова

Судді         Ю.П. Лозко 

О.Ю. Карташов