ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 р. 	Справа № 440/16309/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Спаскіна О.А.,
Суддів: Любчич Л.В. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.01.2026, головуючий суддя І інстанції: В.І. Бевза, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, по справі № 440/16309/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного Управління Пенсійного фонду України у Волинській області  третя особа  Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області 
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Волинській області (далі по тексту - ГУ ПФУ в волинській області, відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі- третя особа, ГУ ПФУ в Полтавській області), в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Волинській області від 28 жовтня 2025 року № 163750035730 про відмову призначити пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;
- зобов`язати ГУ ПФУ в Волинській області призначити пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 21 жовтня 2025 року.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 19.01.2026 по справі № 440/16309/25 адміністративний позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Позивач, не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та процесуального права, просила суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.01.2026 по справі № 440/16309/25 та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга мотивована твердженнями, що наявним у позивача посвідченням потерпілого від Чорнобильської катастрофи підтверджено факт проживання на території посиленого радіоекологічного контролю станом на 01.01.1993 не менше 3 років, що надає ОСОБА_1 право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до вимог статті 55 Закону № 796-XII. 
Відповідач та третя особа правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що 21.10.2025 позивач звернувся до Полтавського об`єднаного управління ПФУ Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавської області із заявою № 6538 про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 55 ЗУ “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” зі зменшенням пенсійного віку. До заяви позивач додав, зокрема, довідку, видану 14 липня 2025 року Старостою Берестівського старостинського округу Дубровицької міської Ради за вих. № 2/606, посвідчення громадянина, який потерпів від Чорнобильської катастрофи серії НОМЕР_1 від 20.10.1993, копію військового квитка серії НОМЕР_2 від 14.10.1986.
Дану заяву розглянуто за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України у Волинській області.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 28 жовтня 2025 року № 163750035730 у призначенні пенсії за віком відповідно ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» позивачу було відмовлено.
У рішенні зазначено, зокрема:
дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
вік заявника - 57 років;
Період проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 1 січня 1993 — 7 місяців 5 днів.
Необхідний страховий стаж, визначений статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", зменшений на кількість років зменшення пенсійного віку становить 29 років.
Страховий стаж - 38 років 9 місяців 6 днів. 
Результати розгляду документів, доданих до заяви:
за даними документами до страхового стажу зараховано усі періоди роботи.
Право на пенсію відсутнє.
Прийняте рішення: відмовити ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного періоду проживання.
Відповідно до довідки, виданої 14 липня 2025 року Старостою Берестівського старостинського округу Дубровицької міської Ради за вих. № 2/606, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був зарєстрований та постійно проживав в селі Берестя Сарненського району Рівненської області з дня народження 27.09.1968 по 14.10.1986, з 20.12.1988 по 07.02.1989 рік.
Відповідно до військового квитка серії НОМЕР_2 від 14.10.1986, позивач проходив строкову військову службу з 15 жовтня 1986 року по 24 листопада 1988 року.
Позивач також має посвідчення громадянина, який потерпів від Чорнобильської катастрофи серії НОМЕР_1 від 20.10.1993.
Позивач не погоджуючись із рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 03.06.2025 року № 14841/03-16, звернувся до суду із цим позовом. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що обов`язковою умовою для призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ є підтверджений факт постійного проживання або роботи особи у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років станом на 01.01.1993.
Суд зазначив, що надані позивачем докази підтверджують його проживання у зазначеній зоні лише у періоди з 26.04.1986 по 14.10.1986 та з 20.12.1988 по 07.02.1989, що сукупно становить 7 місяців 5 днів, тобто є меншим за встановлений законом мінімальний строк.
При цьому суд дійшов висновку, що військовий квиток сам по собі не підтверджує факту постійного проживання чи роботи позивача у зоні гарантованого добровільного відселення під час проходження строкової військової служби, оскільки не містить відомостей про місце фактичного перебування чи дислокації військової частини, а тому не може бути належним доказом на підтвердження необхідного періоду проживання.
З огляду на недоведеність наявності у позивача станом на 01.01.1993 трирічного періоду постійного проживання або роботи у відповідній зоні, суд дійшов висновку про правомірність оскаржуваного рішення пенсійного органу та відсутність підстав для задоволення позову.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Колегією суддів встановлено, що підставою для відмови позивачу у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ слугувала відсутність періоду проживання (роботи) позивача в зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років станом на 01.01.1993.
Разом з тим, у цій справі спірним є питання підтвердження належними та допустимими доказами факту проживання, що безпосередньо пов`язане з фізичним перебуванням позивача на території радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням або роботою на цій території станом на 01.01.1993 не менше трьох років.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними (частина друга статті 46 Конституції України).
Частиною 1 статті 9 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” № 1058-ІV від 09.03.2003 (далі - Закон № 1058-ІV) передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
За умовами частини першої статті 26 Закону № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.
Пунктом 13 Перехідних положень Закону № 1058-ІV передбачено, що у разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до законів України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб”, “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та цього Закону”, призначається одна пенсія за її вибором. Порядок фінансування цих пенсій встановлюється відповідними законами.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон №796-XII.
Згідно із частиною 1 статті 55 Закону № 796-XII, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
За визначенням, наведеним у абзаці 4 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" потерпілим від Чорнобильської катастрофи: особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років на 3 роки, та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Частиною 2 статті 55 Закону № 796-XII передбачено, що пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше. При цьому відповідне зниження пенсійного віку, передбачене цією статтею, застосовується також до завершення періоду збільшення віку виходу на пенсію до 1 січня 2022 року.
Із аналізу наведеної правової норми вбачається, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які постійно проживали чи працювали у зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії станом на 01.01.1993 не менше 3 років, при цьому початкова величина зниження пенсійного віку на 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії (26.04.1986) по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Тобто, обов`язковою умовою наявності у особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі частини 2 статті 55 Закону № 796-XII - є факт проживання та (або) праці такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років з моменту аварії до 01.01.1993.
При цьому, особам, які додатково проживали у зоні посиленого радіологічного контролю в період з моменту аварії по 31.07.1986, встановлюється початкова величина зниження пенсійного віку - 3 роки.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування зазначених норм матеріального права міститися у постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №556/1153/17, від 11.04.2018 у справі № 565/1829/17, від 26.09.2018 у справі № 205/4589/16-а та враховується при вирішенні цієї справи в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України.
Оцінюючи обґрунтованість тверджень позивача щодо наявності у нього права на призначення пенсії з посиланням на проживання на території посиленого радіоекологічного контролю станом на 01.01.1993 не менше 3 років, колегія суддів зазначає, що початок такого проживання необхідно пов`язувати з моментом аварії, тобто, вказаний період проживання слід обраховувати з 26.04.1986 по 01.01.1993. Таке обчислення пов`язане із поняттям виникнення зони гарантованого добровільного відселення, яке згідно з чинним законодавством нерозривно пов`язано із моментом аварії на ЧАЕС. 
Механізм подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій визначено Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №1058-ІV, затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1та зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 №13-1, далі - Порядок № 22-1).
Пунктом 4.7 розділу ІV Порядку № 22-1 передбачено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.
Згідно з пунктом 7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005, до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09 березня 1988 року №122, або довідка військової частини, у складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи").
Відповідно до абзацу 9 підпункту 5 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку № 22-1 документами, які засвідчують особливий статус особи є, зокрема, посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи (за наявності)) та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”).
Статтею 14 Закону № 796-XII визначено категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, для встановлення пільг і компенсацій. До них, зокрема, належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, - категорія 3.
Документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими Законом України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” є посвідчення “Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС” та “Потерпілий від Чорнобильської катастрофи” (частина 3 статті 65 Закону №796-XII).
Відповідно до статті 15 Закону №796-XII довідка про період проживання, роботи на цих територіях, є підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях.
Отже, документом, що підтверджує статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-XII, зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення “Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС” або “Потерпілий від Чорнобильської катастрофи”.
Видача посвідчень проводиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій. Порядок видачі посвідчень встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачу видано посвідчення громадянина, який потерпів від Чорнобильської катастрофи 3 категорії Серії НОМЕР_1 від 20.10.1993, відповідно до якого ОСОБА_1 має право на пільги та компенсації, встановлені Законом України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” для осіб, які постійно проживають та постійно працюють у зонах безумовного (обов`язкового) відселення та гарантованого добровільного відселення.
Однак відповідно до приписів підпункту 7 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку № 22-1 наявність самого посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи недостатньо для призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку, оскільки таке посвідчення не дозволяє встановити фактичні періоди проживання/роботи особи на території радіоактивного забруднення.
З огляду на вищевикладене підставою для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до частини 2 статті 55 Закону № 796-XII, є належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт проживання (роботи), а не реєстрації у зоні радіаційного забруднення.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 31.07.2019 року по справі №572/1173/17 (провадження № 61-34544св18) від 29 січня 2020 року у справі № 572/245/17 та від 17 червня 2020 року у справі № 572/456/17.
Факт постійно проживання чи постійної роботи у зоні гарантованого добровільного відселення підтверджується, в тому числі довідкою про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями).
Відповідно до довідки № 2/606 від 14.07.2025, якій надавалася оцінка відповідачем під час вирішення питання про призначення пенсії, позивач дійсно проживав та був зареєстрований в с. Берестя Сарненського району (перейменовано з Дубровицького району) Рівненської області з дня народження 27.09.1968 по 14.10.1986, з 20.12.1988 по 07.02.1989. Вказано, що дійсно територія проживання відноситься до третьої категорії добровільного гарантованого відселення від наслідків аварії на ЧАЕС.
Відтак, період проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії на ЧАЕС 26.04.1986 станом на 01.01.1993 становить менше ніж 3 роки, а саме 7 місяців 5 днів. 
У постановах від 19.09.2019 у справі № 556/1172/17, від 11.03.2024 у справі № 500/2422/23, від 19.09.2024 у справі № 460/23707/22, від 02.10.2024 у справі № 500/551/23. від 11.11.2024 у справі № 460/19947/23 Верховний Суд також дійшов висновку про те, що виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у зоні радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням, або у зв`язку з роботою в такій місцевості. Водночас зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.
Колегія суддів зауважує, що посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) позивача є документом, що підтверджує належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи, але за відсутності проживання або праці в зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років станом на 01.01.1993 є недостатнім для призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до абз. 5 пункту 2 статті 55 Закону № 796-XII.
Разом із тим, доказів того, що позивач проживав або працював в зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років станом на 01.01.1993 матеріали справи не містять.
Таким чином, доказами, долученими до матеріалів справи позивачем не підтверджено факт проживання або роботи у зоні посиленого радіологічного контролю на 01.01.1993 не менше 3 років, а відтак, у позивача відсутнє право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-XII.
Отже, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Волинській області від 28.10.2025 за №163750035730, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком, з урахуванням вимог статті 55 Закону № 796-XII є правомірним та не підлягає скасуванню.
Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.
Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст.ст.243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.01.2026 по справі № 440/16309/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		О.А. Спаскін 	
Судді	   	Л.В. Любчич   О.В. Присяжнюк