ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2026 року	м. Львів	Справа № 914/3349/25	
Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:
Ржепецький В.О. (суддя-доповідач), судді Зварич О.В., Міліціанов Р.В.
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Львівської області (суддя Ділай У.І.) від 05.01.2026 у справі №914/3349/25 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Бізнес Позика” до фізичної особи-підприємця Головко Ірини Володимирівни
про стягнення 51324,72 грн
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю “Бізнес Позика” звернулася до Господарського суду Львівської області з позовом до фізичної особи-підприємця Головко Ірина Володимирівна про стягнення 51324,72 грн заборгованості, з яких: 22 392,28 грн основного боргу (тіло кредиту), 28 932,44 грн прострочених платежів по процентах за період з 17.08.2023 по 15.07.2024.
Позовні вимоги мотивовані тим, що в порушення умов кредитного договору №472675-КС-001 від 17.08.2023 Головко Ірина Володимирівна своєчасно та не в повному обсязі не повернула отриманий кредит.
Господарський суд Львівської області ухвалою від 04.11.2025 витребував в АТ КБ “ПРИВАТБАНК” інформацію, що містить банківську таємницю, зокрема:
- докази на підтвердження чи спростування факту випуску банківської картки № НОМЕР_1 (та відкриття під неї відповідного банківського рахунку) на ім`я Головко Ірини Володимирівни (РНОКПП НОМЕР_2 );
- інформацію про рух коштів (виписку) по рахунку, відкритого для обслуговування банківської карти № НОМЕР_1 за період з 17.08.2023 по 15.07.2024 включно.
21.11.2025 від АТ КБ “ПРИВАТБАНК” до суду надійшов лист, в якому зазначено, що на ім`я Головко Ірини Володимирівни було випущено платіжну карту № НОМЕР_1 . Також долучено виписку про рух коштів по картці.
Господарський суд Львівської області рішенням від 05.01.2026 у справі №914/3349/25 позов задоволив. Стягнув з Фізичної особи підприємця Головко Ірина Володимирівна ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Бізнес Позика” (01133, Київська область, місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 26, офіс 411, ідентифікаційний код 41084239) 22392,28 грн тіла кредиту, 28932,44грн прострочених платежів по процентах та 2422,40 грн судового збору.
Суд першої інстанції встановив, що у матеріалах справи відсутні та сторонами не надані докази визнання недійсним спірного договору чи визнання неукладеним в певній частині. Також відсутні докази про розірвання спірного договору. Матеріалами господарської справи підтверджено, що позивач належним чином та в повному обсязі виконав взяті на себе зобов`язання за договором, надавши відповідачу кредитні кошти в розмірі 38000,00 грн. Натомість факт перерахування позивачем кредитних коштів у визначеному договором розмірі відповідачем не спростовано. ФОП Головко І.В. вчинила конклюдентні дії, які свідчать про прийняття пропозиції укладення кредитного договору, який створив для неї певні цивільні права та обов`язки, частину з яких було реалізовано.
Суд першої інстанції перевірив порядок зарахування позивачем сплачених відповідачем коштів на погашення тіла кредиту, процентів за користування кредитом та комісії. За висновком суду порядок розподілу коштів узгоджується з приписами статті 534 Цивільного кодексу України.
Тому суд дійшов висновку, що позивачем доведено факт неналежного виконання відповідачем зобов`язань по поверненню отриманого кредиту та з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення з відповідача 22392,28грн тіла кредиту та 28932,44грн прострочених платежів по процентах.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 05.01.2026 року у справі № 914/3349/25 в оскаржуваній частині та ухвалити нове рішення, яким відмовити у стягненні процентів за кредитним договором № 472675-КС-001 у сумі 28 932,44 грн, а розмір заборгованості обмежити сумою фактично отриманого та непогашеного тіла кредиту. 
Також, просить, перевірити співмірність і обґрунтованість заявлених до стягнення сум та зменшити розмір боргу до рівня фактично непогашеного тіла кредиту без стягнення надмірних процентів, що суперечать вимогам законодавства та принципам справедливості.
У заяві про усунення недоліків скаржниця, зокрема вказала, що апеляційна скарга подається в уточненій редакції і містить стисле викладення підстав незаконності та необґрунтованості рішення в частині стягнення процентів за кредитним договором № 472675-КС-001. Зокрема, за даними самого Позивача за договором нею фактично сплачено 95 775,08 грн, що більш ніж у 2,5 рази перевищує суму отриманого кредиту (38 000,00 грн разом із комісією за видачу 5 700,00 грн). Незважаючи на це, суд першої інстанції додатково стягнув з неї 28 932,44 грн процентів, що призводить до явно надмірної, економічно необґрунтованої плати за користування кредитом та суперечить принципам розумності, справедливості й добросовісності, а також підходу Верховного Суду щодо обмеження стягнення надмірних процентів і прихованих комісій за кредитними договорами. У прохальній частині апеляційної скарги просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення процентів у сумі 28 932,44 грн та відмовити в задоволенні позову в цій частині, обмеживши розмір заборгованості сумою фактично отриманого та непогашеного тіла кредиту. До заяви додає також апеляційну скаргу в уточненій редакції (файл “Апеляція справа №914_3349_25.pdf”) – на 15 арк.
Скаржник вважає оскаржуване рішення таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, оскільки суд першої інстанції формально погодився з розрахунком Позивача, не надав належної оцінки співвідношенню між сумою фактично отриманого кредиту та сумою вже сплачених коштів, а також не врахував очевидну неспівмірність та надмірність процентів як виду плати за користування кредитом.
За даними самого Позивача (позовна заява, розрахунок заборгованості, акт звірки взаєморозрахунків), фактично відповідач вже сплатив 95 775,08 грн, що більш ніж у 2,5 рази перевищує суму отриманого кредиту (38 000,00 грн, включно з комісією 5 700,00 грн). Незважаючи на це, суд першої інстанції визнав правомірним додаткове стягнення з відповідача 28 932,44 грн процентів, фактично легалізувавши таку плату за кредит, яка багаторазово перевищує суму основного боргу, що суперечить засадам справедливості, розумності та добросовісності, передбаченим цивільним законодавством України, Законом України «Про споживче кредитування» та практиці Верховного Суду щодо неприпустимості стягнення явно надмірних процентів і прихованої плати за кредит.
Стверджує, що суд не надав належної оцінки доводам про те, що значна частина сплачених коштів (у вигляді процентів та «комісії за видачу кредиту» 5 700,00 грн) є неспіврозмірною реальній вартості послуги кредитування та фактично перетворює кредитний договір на інструмент отримання надприбутку кредитора за рахунок споживача.
Скаржниця заперечує проти доказів, використаних судом першої інстанції, у вигляді розрахунку заборгованості та актів звірки, оскільки суд не витребував і не дослідив належним чином первинні бухгалтерські та банківські документи (банківські виписки щодо руху коштів, внутрішні проводки тощо), які б підтверджували коректність кожного етапу нарахування процентів і формування загальної суми боргу; не було критично оцінено той факт, що Позивач сам визнає загальну суму сплачених коштів у розмірі 95 775,08 грн, але при цьому наполягає на додатковому стягненні 28932,44 грн процентів, не надаючи суду прозорого та зрозумілого алгоритму такого донарахування; суд першої інстанції фактично обмежився формальним прийняттям розрахунку Позивача як достовірного, не усунувши суперечності між розміром уже сплачених коштів та заявленою до стягнення сумою, і не перевіривши, чи відповідає кінцева сума боргу вимогам законодавства про захист прав споживачів, принципам справедливості й добросовісності у договірних відносинах.
Додатково зазначає, що в апеляційному порядку подає акти звірки (у тому числі підписаний і скріплений печаткою ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» акт взаєморозрахунків станом на 24.10.2025) та таблицю звірки, надіслану Позивачем на електронну адресу відповідача, які підтверджують визнання самим Позивачем суми фактично сплачених коштів 95 775,08 грн і структуру залишку заборгованості (22 392,28 грн – тіло, 28932,44 грн – проценти). Ці обставини не були належним чином враховані судом першої інстанції та підлягають повній і всебічній оцінці апеляційним судом
Крім того, у додатках до апеляційної скарги просить визнати умову кредитного договору № 472675-КС-001 від 17.08.2023 про стягнення з позичальника комісії за видачу кредиту у розмірі 5700,00 грн такою, що є несправедливою та призводить до подвійного стягнення плати за надання кредиту, й зарахувати суму 5700,00 грн, сплачену як комісію за видачу кредиту, в рахунок погашення тіла кредиту; відповідно зменшити розмір заборгованості за тілом кредиту, визначений рішенням суду першої інстанції, до суми, яка буде встановлена судом апеляційної інстанції з урахуванням наведених у скарзі доводів та фактично сплачених коштів. Відповідно, скоригувати загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню з ФОП Головко Ірини Володимирівни на користь ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА», зменшивши його на суму 28 932,44 грн процентів та 5 700,00 грн комісії, зарахованої в рахунок погашення тіла кредиту, та визначити до стягнення лише фактично непогашений залишок тіла кредиту (за наявності такого), у розмірі, встановленому судом апеляційної інстанції. У разі якщо суд апеляційної інстанції не погодиться з повною відмовою у стягненні процентів: змінити рішення суду першої інстанції, обмеживши загальну суму процентів за користування кредитом розміром тіла кредиту (38 000,00 грн), з урахуванням того, що сума вже сплачених Відповідачем процентів та комісій (57775,08 грн) перевищує зазначену межу; визнати відсутніми підстави для будь-якого додаткового стягнення процентів за кредитом понад уже сплачені 57 775,08 грн.
Звертає увагу, що в розрахунку заборгованості позивач необґрунтовано залишив непогашеною суму “тіла” 22 392,28 грн, спрямовуючи платежі переважно в проценти. Така черговість не відповідає ст. 534 ЦК України, тому заявлена сума 51 324,72 грн є завищеною і не підтвердженою належними доказами. Також, зазначає, що хоча договір формально укладений з ФОП, а не зі споживачем, повинні застосовуватися підходи законодавця щодо обмеження можливих стягнень з позичальника численних комісій у сфері споживчого кредитування.
Західний апеляційний господарський суд ухвалою від 16.02.2026 відкрив провадження за апеляційною скаргою фізичної особи підприємця Головко Ірини Володимирівни на рішення Господарського суду Львівської області від 05.01.2026 у справі №914/3349/25; постановив розглядати апеляційну скаргу без повідомлення учасників справи; витребував матеріали справи.
Суд надіслав ухвалу від 16.02.2026 у справі №914/3349/25 сторонам та їх представникам через систему “Електронний суд”.
Заслухавши суддю-доповідача, Західний апеляційний господарський суд розглянув апеляційну скаргу, матеріали справи та вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги фізичної особи-підприємця Головко Ірини Володимирівни на рішення Господарського суду Львівської області від 05.01.2026 у справі №914/3349/25 відсутні з огляду на таке. 
17.08.2023 ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» (надалі - позивач, ТОВ «Бізнес Позика») направлено Фізичній особі - підприємцю Головко Ірина Володимирівна (надалі - позичальник, відповідач), пропозицію (оферту) укласти Договір № 472675-КС-001 про надання кредиту.
17.08.2023 Фізична особа - підприємець Головко Ірина Володимирівна, прийняла (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення Договору № 472675-КС-001 про надання кредиту, на умовах визначених офертою.
Зі своєї сторони ТОВ «Бізнес Позика» направлено Фізичній особі - підприємцю Головко Ірина Володимирівна через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор UA-4560 на номер телефону НОМЕР_3 (що зазначено позичальником у своїй анкеті в особистому кабінеті), котрий боржником було введено/відправлено.
17.08.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» та Фізичною особою - підприємцем Головко Ірина Володимирівна укладено Договір № 472675-КС-001 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію».
Відтак, між Товариством з обмеженою відповідальністю "Бізнес позика" та Фізичною особою - підприємцем Головко Ірина Володимирівна 17.08.2023 укладено в електронній формі договір про надання кредиту № 472675-КС-001 шляхом його підписання одноразовим ідентифікатором. Тип кредиту - кредит; строк кредиту 24 тижнів; стандартна процента ставка в день 2,00000000; знижена процентна ставка в день 1,14940790, фіксована; комісія за надання кредиту (далі комісія) 5700,00 грн; загальний розмір наданого кредиту 38 000,00грн; термін дії договору до 01.02.2024; орієнтовна загальна вартість наданого кредиту 98760,00 грн. Цілі (мета) кредиту для придбання товарів (робіт, послуг) для здійснення підприємницької, господарської діяльності, незалежної професійної діяльності або будь-якої іншої не забороненої законом діяльності. Цей кредит не є споживчим кредитом.
Відповідно до п. 1 договору кредиту, ТОВ “БІЗНЕС ПОЗИКА” надає позичальнику грошові кошти у розмірі 38000,00 грн на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених договором кредиту та Правил про надання грошових коштів у кредит (надалі – Правила, а разом – Договір).
Згідно з умовами договору кредиту, сторони визначили, що плата за користування кредитом є фіксованою та становить 1,1494079 процентів за кожен день користування Кредитом.
Пунктом 2 кредитного договору визначено, що протягом строку кредитування процентна ставка за кредитом, нараховуються на залишок заборгованості по кредиту, наявну на початок календарного дня, за період фактичного користування Кредитом, із урахуванням дня видачі кредиту та дня повернення кредиту згідно графіку платежів.
Пунктом 3 кредитного договору встановлений графік платежів, які має здійснювати позичальник для належного виконання умов кредитного договору.
Наявний у матеріалах справи договір містить відмітку про підписання його одноразовим ідентифікатором «Підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором UA-4560».
13.10.2023 між сторонами укладено Додаткову угоду № 1 до Договору № 472675-КС-001 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до умов додаткової угоди сторони домовились внести зміни в п.1 договору та викласти «Термін дії Договору» в новій редакції, а саме: «Термін дії Договору: до 19.01.2024».
15.12.2023 між сторонами укладено Додаткову угоду № 2 до Договору № 472675-КС-001 про надання кредиту (Далі - Додаткова угода), шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до умов додаткової угоди сторони домовились внести зміни в п.1 Договору та викласти «Термін дії Договору» в новій редакції, а саме: «Термін дії Договору: до 05.04.2024».
12.02.2024 між сторонами укладено Додаткову угоду № 3 до Договору № 472675-КС-001 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до умов додаткової угоди сторони домовились внести зміни в п.1 договору та викласти «Термін дії Договору» в новій редакції, а саме: «Термін дії Договору: до 15.07.2024».
На виконання зобов`язань за договором кредитодавець надав позичальнику кредитні кошти в сумі 38000,00грн (два платежі по 25000,00 грн та 13000,00грн) шляхом безготівкового перерахування на банківську карту позичальника № НОМЕР_1 в АТ КБ «Приватбанк», вказану ним при заповненні анкетних даних в особистому кабінеті. Належність позичальнику вказаної банківської карти та надходження 17.08.2023 на цю карту грошових коштів у сумі 38000,00грн підтверджено випискою АТ КБ «Приватбанк» стосовно ФОП Головко І.В. за період з 17.08.2023 по 19.01.2024. На підтвердження вказаного також до позову долучено дві довідки ТзОВ «ФК «Елаєнс» (ТМ FONDY) від 21.03.2025 про перерахування двох платежів по 25000,00 грн та 13000,00грн на карту отримувача.
Відповідач своїх зобов`язань за Кредитним договором № 472675-КС-001 про надання кредиту належним чином не виконав, а лише часткового сплатив кошти.
Суд апеляційної інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги фізичної особи-підприємця Головко Ірини Володимирівни переглядає рішення Господарського суду Львівської області від 05.01.2026 у справі №914/3349/25, яким суд стягнув з Фізичної особи підприємця Головко Ірина Володимирівна на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Бізнес Позика” 22392,28 грн тіла кредиту, 28932,44 грн прострочених платежів по процентах та 2422,40 грн судового збору.
Договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (ст. 11 ЦК України).
Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).
Відповідно до приписів ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Згідно із ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір).
Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно із ч. 2 ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції (оферти) однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів в Україні регулюються Законом України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно із ст. 10 Закону України «Про електронну комерцію» електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (стаття 11 Закону).
Згідно положень ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Пунктом 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 12 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про електронну комерцію»).
На відносини, що виникають у процесі створення, відправлення, передавання, одержання, зберігання, оброблення, використання та знищення електронних документів поширюється дія Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг».
У ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» вказано, що електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.
За змістом ст. 6, 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги».
Отже, електронний документ, на підставі якого між сторонами виникають права та обов`язки, має відповідати положенням Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» (правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 16.03.2020 у справі № 910/1162/19 та від 19.01.2022 у справі № 202/2965/21).
Договір укладений між сторонами в електронній формі має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами які узгодили всі умови, так як без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, що відповідно до домовленості є електронним підписом позичальника, який використовується ним як аналог власноручного підпису), без здійснення входу відповідачем на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між відповідачем та первісними кредитором не було б укладено.
Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 14.06.2022 у справі №757/40395/20-ц, від 12.01.2021 у справі №524/5556/19, від 07.10.2020 у справі №127/33824/19, від 23.03.2020 у справі № 404/502/18.
Наявний у матеріалах справи договір містить відмітку про підписання його одноразовим ідентифікатором «Підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором UA-4560», а відтак висновок суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог в цій частині в повній мірі відповідає як матеріалам справи так і положенням закону.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що ФОП Головко І.В. вчинила конклюдентні дії, які свідчать про прийняття пропозиції укладення кредитного договору.
Крім того, дії відповідачки щодо погашення частини заборгованості свідчать про визнання та схвалення нею цього правочину.
З матеріалів справи видно, що відсутні докази визнання недійсним спірного договору чи визнання неукладеним в певній частині. Також відсутні докази про розірвання спірного договору.
За змістом та правовою природою укладений між сторонами правочин є кредитним договором, який підпадає під правове регулювання норм § 2 глави 71 Цивільного кодексу України.
Згідно з частиною 1 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 "Позика" глави 71 "Позика. Кредит. Банківський вклад" Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частина 2 статті 1054 Цивільного кодексу України).
За приписами статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (стаття 1049 Цивільного кодексу України).
Частиною 1 статті 1048 Цивільного кодексу України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до частин 1, 2 статті 1056-1 Цивільного кодексу України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Згідно з частиною 1 статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
З відзиву на позов видно, що відповідач стверджувала, що позивач не довів факту надання відповідачу кредитних коштів.
Натомість, суд першої інстанції встановив, що позивач належним чином та в повному обсязі виконав взяті на себе зобов`язання за договором, надавши відповідачу кредитні кошти в розмірі 38000,00 грн (два платежі по 25000,00 грн та 13000,00грн) шляхом безготівкового перерахування на банківську карту позичальника № НОМЕР_1 в АТ КБ “Приватбанк», факт перерахування позивачем кредитних коштів у визначеному договором розмірі апелянт не спростував.
Статтями 73, 74 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за кредитним договором та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Згідно правової позиції, яка була висловлена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 у справі № 161/16891-15 про стягнення заборгованості за кредитним договором (провадження № 61-517св18), банк зобов`язаний доводити отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Відповідно до п. 62 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Виписка по рахунку клієнта є тим документом, який підтверджує факт видачі коштів клієнта так як є тим документом, який відповідає законодавству про бухгалтерський облік та фінансову звітність. А тому, може бути належним та допустимим доказом, який підтверджує наявну заборгованість позичальника.
До такого правового висновку прийшов Верховний Суд у постановах: від 30.11.2022 № 214/6975/15-ц; від 25.11.2022 № 1512/2-214/11; від 21.09.2022 № 381/1647/21; від 01.08.2022 № 369/11694/15-ц; від 06.07.2022 № 128/2269/20; від 01.06.2022 № 172/35/16-ц; від 31.05.2022 № 194/329/15-ц; від 25.05.2022 № 219/7527/16; від 25.05.2022 № 645/59/16-ц; від 20.05.2022 № 336/4796/18; від 09.02.2022 № 161/5648/20; від 02.02.2022 № 205/7751/16-ц.
Як зазначено вище, надходження 17.08.2023 на карту відповідачки грошових коштів у сумі 38000,00грн підтверджено випискою АТ КБ «Приватбанк» стосовно ФОП Головко І.В. за період з 17.08.2023 по 19.01.2024, що правильно враховано судом першої інстанції.
Суд першої інстанції перевірив порядок зарахування позивачем сплачених відповідачем коштів на погашення тіла кредиту, процентів за користування кредитом та комісії та дійшов висновку, що порядок розподілу коштів узгоджується з приписами статті 534 Цивільного кодексу України.
Згідно з розрахунком заборгованості, позивач припинив нарахування відсотків за користування кредитними коштами 15.07.2024, тобто в термін завершення дії договору, який погоджений додатковою угодою № 3 від 12.02.2024.
Відповідно до частин 1, 2 статті 1056-1 Цивільного кодексу України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
За приписами частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 Цивільного кодексу України).
Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України невиконання зобов`язання або його виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, є порушенням зобов`язання.
Відповідно до положень ст. 538 ЦК України, виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання. При зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту.
Згідно із ст. 617 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.
Доказів наявності обставин зазначених у ст. 617 ЦК України, які є підставами звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання відповідачем не подано.
З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач довів факт неналежного виконання відповідачем зобов`язань по поверненню отриманого кредиту, а отже, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення з відповідача 22392,28 грн тіла кредиту та 28932,44 грн прострочених платежів по процентах.
Колегія суддів вважає такі висновку суду першої інстанції законними та обґрунтованими, а доводи, викладені в апеляційній скарзі – такими, що законність судового рішення не спростовують.
Щодо доводів апеляційної скарги про неправомірність розрахунку заборгованості, прийнятого судом при постановленні оскаржуваного рішення, колегія суддів їх відхиляє, оскільки скаржниця не спростовує вхідні дані для здійсненого позивачем розрахунку, не посилається на норми договору, яким здійснений розрахунок не відповідає.
Твердження апелянта, що суд першої інстанції формально погодився з розрахунком Позивача, не надав належної оцінки співвідношенню між сумою фактично отриманого кредиту та сумою вже сплачених коштів, а також не врахував очевидну неспівмірність та надмірність процентів як виду плати за користування кредитом спростовується таким.
Позивач до позовної заяви додав розрахунок заборгованості за договором про надання кредиту. Колегія суддів перевірила розрахунок позивача та встановила, що розрахунок заборгованості ґрунтується на умовах договору про надання кредиту, додаткових угодах та узгоджується з матеріалами справи. Усі платежі відповідача за договором про надання кредиту були враховані у розрахунку заборгованості за договором про надання кредиту. 
Щодо доводів апеляційної скарги в частині нарахування процентів.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч. 2 ст.1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості, позивач, крім заборгованості за позиченими коштами, просив стягнути заборгованість по процентах за користування цими коштами.
Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12, провадження №14-10цс18), від 04 липня 2018 року (провадження №14-154цс18) та від 31 жовтня 2018 року (провадження №14-318цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року (справа №910/4518/16) не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку. Одночасно, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну сплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України
Оскільки договором про надання кредиту № 472675-КС-001 від 17.08.2023 року (з урахуванням Додаткової угоди №3 від 12.02.2024) визначено, що термін дії договору до 15.07.2024, то строк дії договору закінчився 15.07.2024 року, а тому кредитодавець мав право нараховувати відсотки за користування кредитними коштами до цього моменту включно.
Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині обґрунтованості розміру процентів є таким, що відповідає як матеріалам справи так і положенням закону.
Щодо доводів апеляційної скарги, що розмір процентів передбачений договором може бути зменшений, здійснений апелянтом з посиланням на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі №903/602/24, колегія суддів зазначає, що кредитор зупинивши нарахування процентів 15.07.2024 не скористався своїм правом на нарахування протягом всього строку невиконання відповідачкою зобов`язань а договором процентів у розмірі, передбаченому ст. 625 ЦК України.
Наведене на дає підстав вважати дії позивача в цій частині несправедливими.
Крім того, оцінюючи доводи скаржниці щодо неспівмірності, несправедливості та карального характеру процентів загалом та неправомірності стягнення з відповідачки коштів комісії окремо, суд апеляційної інстанції виходить з такого.
Дійсно, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом – витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця для отримання, обслуговування та повернення кредиту.
Згідно ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Згідно з ч.ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.
Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Водночас, враховуючи, що правовідносини в цій справі склалися між суб`єктами підприємницької діяльності, підстав для застосування наведених вище положень законодавства про споживче кредитування немає.
Крім того, в частині тверджень скаржниці про необхідність зменшення розміру процентів судом враховується наступне.
Інфляційні втрати та проценти річних є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання і входять до складу такого зобов`язання (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18).
Законодавець в главі 24 Господарського кодексу України врегулював загальні засади відповідальності учасників господарських відносин таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.
Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.
У справі № 902/417/18 зроблено загальний висновок про можливість суду за певних умов зменшити розмір процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, тоді як підстави для такого зменшення процентів річних суд повинен установлювати в кожному конкретному випадку.
Законодавство не містить переліку підстав для зменшення процентів річних. Такими підставами можуть бути, зокрема, дії боржника, спрямовані на належне виконання зобов`язання, ступінь вини боржника, міра виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, а також інші підстави, підтверджені конкретними обставинами справи.
Заявляти про наявність підстав для зменшення процентів річних та доводити, що вони підтверджуються конкретними обставинами справи, має саме боржник, а суд з огляду на наявні в матеріалах справи докази має надати оцінку обґрунтованості таких доводів та вирішити питання про можливість зменшення процентів річних.
Також при вирішенні питання про зменшення процентів річних суд має враховувати принципи розумності, справедливості, пропорційності та дотримуватись балансу між інтересами боржника і кредитора.
До того ж у постанові від 05 червня 2024 року у справі № 910/14524/22 (провадження № 12-4гс24) Велика Палата Верховного Суду зазначала, що зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів.
Скаржницею не доведено належними доказами наявності підстав для зменшення процентів річних, зокрема, з переліку зазначеного вище.
Крім того, рішення суду першої інстанції в цій справі містить висновок про відсутність підстав для звільнення відповідачки від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, який доводи апеляційної скарги з урахуванням наведеного не спростовують.
Щодо доказів, доданих до апеляційної скарги, колегією суддів із врахуванням наведеного, зазначається, що судом першої інстанції їм надано об`єктивної оцінки у сукупності з доказами, поданими позивачем. Щодо доказів, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів звертається до положень частини 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Підсумовуючи наведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення з фізичної особи-підприємця Головко Ірина Володимирівна про стягнення 51324,72 грн заборгованості за неналежне виконання зобов`язань за кредитним договором №472675-КС-001 від 17.08.2023. 
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно встановив наведені обставини, що мають значення для справи, надав цим обставинам належної правової оцінки відповідно до положень договору кредитним договором № 472675-КС-001 та додаткових угод до договору.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. 
Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Рішення Господарського суду Львівської області від 05.01.2026 у справі №914/3349/25 ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для задоволення апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Головко Ірини Володимирівни відсутні.
Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України від 28.10.2010 року №4241/03 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.
Відповідно до ч.23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 року у справі Проніна проти України за заявою №63566/00 суд нагадує, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.
Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
З урахуванням наведеного та зважаючи на встановлені у справі обставини, суд апеляційної інстанції зазначає, що доводи апеляційної скарги окремо та у сукупності не спростовують законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цій справі.
Відповідно до частин 4, 5 статті 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Судовий збір, відповідно до положень ст.129 ГПК України, суд покладає на скаржника.
Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 ГПК України, суд 
УХВАЛИВ:
Рішення Господарського суду Львівської області від 05.01.2026 у справі №914/3349/25 залишити без змін, апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Головко Ірини Володимирівни - без задоволення. 

Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
Постанова набирає законної сили з дня ухвалення. 
Повний текст постанови складено 17.04.2026 року.

Головуючий суддя В.О. Ржепецький 

Суддя О.В. Зварич 

Суддя Р.В. Міліціанов