ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2571/26 Справа № 208/13115/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Гречана В. Г. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Макарова М.О., Пищиди М.М.,
за участю секретаря судового засідання — Шаповалової О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Кам`янського Дніпропетровської області від 31 жовтня 2025 року у складі судді Гречаної В.Г. у цивільній справі №208/13115/25 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа — ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, –

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, де визначив заінтересованою собою Мирошникова М.О., та просив видати обмежувальний припис відносно кривдника ОСОБА_2 на строк до шести місяців, яким встановити тимчасові обмеження його прав:
- заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці спільного перебування з ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 ;
- заборонити ОСОБА_2 наближатися на визначену відстань трьох метрів до ОСОБА_1 за адресою його фактичного мешкання, інших місць частого відвідування ним, як постраждалою особою.
Обґрунтовуючи свої вимоги ОСОБА_1 зазначив, що ОСОБА_2 є його сусідом і живе в одному будинку з ним. Починаючи з 2019 року з невідомих причин постійно переслідує його та його брата, застосовуючи насилля. Заявник неодноразово звертався до правоохоронних органів з даного приводу. На підставі його заяв відкриті кримінальні провадження відносно ОСОБА_2 , однак до теперішнього часу він не покараний. Останній напад зі сторони ОСОБА_2 на нього був скоєний 09 вересня 2025 року у дворі поруч з будинком, де він вигулював свою собаку. Оскільки поліція не вживає жодних дій, з огляду на дані обставини він постійно піддається насиллю з боку ОСОБА_2 , тому ОСОБА_1 , як особа, яка зазнає насилля, змушений звернутися до суду з даною заявою. 
Рішенням Заводського районного суду м. Кам`янського Дніпропетровської області від 31 жовтня 2025 року у задоволенні заяви  ОСОБА_1 , заінтересована особа:  ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису стосовно кривдника - відмовлено (а.с. 26,27).
Рішення суду мотивовано невстановленням ризиків фізичного та морального насилля з боку ОСОБА_2 у бік ОСОБА_1 як на даний момент, так і в майбутньому, та відсутністю належних доказів у справі, які б підтверджували такий факт наявності у заявника статусу особи, яка має право на подачу заяви про видачу обмежувального припису, адже заявлені обставини та підстави для звернення ОСОБА_1 до суду з цією заявою є припущеннями.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу (а.с. 32,33), посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, рішення суду, на думку скаржника, не враховує фактичні обставини справи, а також скаржник вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального та невірного застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги в повному обсязі.
ОСОБА_2 у січні 2026 року, скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, подав через свого представника — адвоката Бажана В.П. відзив на апеляційну скаргу, в якому наголосив, що жодних протиправних дій щодо ОСОБА_1 не вчиняв та наміру вчиняти не має. Матеріали справи, на думку ОСОБА_2 , не містять доказів, які б підтверджували та обставини, на які посилається заявник. Суд першої інстанції вірно дійшов висновку про надуманість тверджень заявника, які не підтверджені жодним реальним письмовим доказом. Натомість наголосив, що ОСОБА_1 , як власник собак, постійно допускає порушення правил утримання собак, як то, 28 серпня 2019 року собака ОСОБА_1 покусала сина ОСОБА_2 , через що останній звернувся до поліції щодо притягнення ОСОБА_1 до відповідальності. З того часу ОСОБА_1 почав агресивно поводитись по відношенню до сім`ї ОСОБА_2 , а зауваження на належне утримання собак та дотримання правил їх утримання сприйняв за агресію. Крім того, 16 вересня 2025 року собака ОСОБА_1 покусала вже собаку ОСОБА_2 , однак ОСОБА_1 замість відшкодування збитків, подав до суду заяву. Разом із цим ОСОБА_2 наголосив, що з ОСОБА_1 ю не перебуває у родинних відносинах, не повязаний із ним спільним побутом, а, відтак, у ОСОБА_1 відсутні підстави та належне право на подачу такої заяви про видачу обмежувального припису, в розумінні ст. 350-2 ЦПК України.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.
Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).
Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що останнім не доведено вчинення жодних насильницьких дій з боку ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 , враховуючи відсутність родинних зв`язків між ними та спільного побуту, як і не доведено наявність ризиків та їх наслідків у сукупності для ОСОБА_1 з боку ОСОБА_2 .
Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що заявник ОСОБА_1 проживає в одному будинку із ОСОБА_2 . В будь-яких родинних відносинах із ним не перебуває, однак із сусідом в нього склалися неприязні відносини і ОСОБА_2 раніше завжди намагався його провокувати та застосовував насилля до нього та його брата. На даний момент в органах поліції проводиться досудове розслідування за заявою ОСОБА_1 відносно ОСОБА_2 . 
Судом першої інстанції також встановлено, що ОСОБА_2 на даний момент не застосовує до ОСОБА_1 будь-якого психологічного чи фізичного насилля і він взагалі з ним не зустрічається ані в під`їзді, ані біля будинку, що слідує безпосередньо з наданих в судовому засіданні пояснень ОСОБА_1 ..
Таким чином встановлено, що ОСОБА_2 не завдає на даний момент ОСОБА_1 ані фізичного, ані морального насилля, а, відтак, у заявника наразі відсутні будь-які законні підстави для встановлення відносно ОСОБА_2 будь-яких обмежень.
Також судом першої інстанції не встановлено жодних ризиків настання насильства відносно ОСОБА_1 у майбутньому. 
Доводи скаржника про те, що ОСОБА_2 голосно заявляє, що він головний у будинку та намагається головувати, що, нібито, створює для ОСОБА_1 небезпечне середовище для проживання та що він розцінює як застосування відносно нього з боку ОСОБА_2 психологічного чи фізичного насилля, колегія суддів відкидає, адже такі твердження є припущенням скаржника і ніяким переконливими та належними доказами не підтверджені.
Разом з цим, як правомірно зазначив суд першої інстанції, звернення ОСОБА_1 із заявою до органів поліції не підтверджує факт домашнього насильства, оскільки як вбачається із витягу з ЄРДР по кримінальному провадженню № 12025046160000291 від 23 вересня 2025 року відомості внесені про вчинення злочину невідомою особою і досудове слідство по ньому досі триває, що унеможливлює встановити в цьому провадженні винну особу за подією вересня 2025 року, та що не спростовано скаржником.
Разом з цим заявником не надано як суду першої інстанції, так і при розгляді апеляційної скарги доказів на підтвердження факту родинних стосунків із заінтересованою собою – ОСОБА_2 по справі, відносно якого він просить встановити обмежувальний припис, а, відтак, у суду відсутні будь-які докази, які б підтвердили факт наявності у заявника статусу особи, яка має право на подачу заяви про видачу обмежувального припису, з чим повністю погоджується і колегія суддів.
Колегія суддів наголошує, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення вимог заявника, зазначивши, що суд під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису має надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів осіб, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суд має встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого є повторюваність.
Колегія суддів не може прийняти до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , де останній наголошує на подіях, які відбулись у вересні 2025 року стосовно його брата, оскільки така особа не є заявником у даній справі та не заявляє вимог щодо ОСОБА_2 . 
Колегія суддів відзначає, що суд першої інстанції надав оцінку усім наданим письмовим доказам у справі, дослідивши їх у повній мірі, з чим погоджується і колегія суддів.
Так, колегія суддів, керуючись, на вимогу ст. 263 ЦПК України, судовою практикою Верховного Суду, зазначає, що організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства, врегульовано Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство — це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
Обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи (пункт 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
Згідно з частинами третьою та четвертою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.
У пункті 9 частини першої статті 1 цього Закону визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Отже, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Відповідні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 363/3496/18, провадження № 61-4830св19; від 26 вересня 2019 року у справі № 452/317/19-ц, провадження № 61-12915св19; від 17 червня 2020 року у справі № 509/2131/18, провадження № 61-271св19; від 23 грудня 2020 року у справі № 753/17743/19, провадження № 61-23053св19; від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20, провадження № 61-16103св20, від 09 лютого 2022 року у справі № 607/10853/21, провадження № 61-20491св21, від 09 березня 2023 року у справі № 711/3693/22 провадження № 61-13257св22.
Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.
Колегія суддів відзначає, що судом першої інстанції застосовані аналогічні норми матеріального права, як про це дійшов висновку Верховний Суд у своїх постановах, наведених вище, з чим повністю погоджується і колегія суддів.
Судом першої інстанції вірно з`ясовано предмет звернення заявника до суду та його підстави, зокрема, заявник вказує на те, що заінтересована особа ОСОБА_2 постійно створює для нього небезпечні умови проживання в одному і тому ж будинку, застосовує до заявника фізичне та психологічне насильство, що не знайшло свого підтвердження як в суді першої інстанції, так і при розгляді справи апеляційним судом. Разом з цим судом першої інстанції вірно встановлено відсутність родинних зв`язків між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що унеможливлює застосування норм ст. 350-2,350-4 ЦПК України, як про це правомірно зазначив суд першої інстанції, що скаржником не спростовано.
Із наданих заявником доказів, судом першої інстанції вірно встановлено, що жодним документом не підтверджується вчинення ОСОБА_2 правопорушень насильницького характеру, зокрема, заподіяння заявнику тілесних ушкоджень чи психологічного тиску.
Колегія суддів відзначає, що зворотнього ОСОБА_1 не доведено і при розгляді його апеляційної скарги, оскільки його скарга зводиться до цитування висновків суду та встановлених ним обставин, що досліджено та за такими обставинами судом прийнято рішення, з яким погоджується повністю колегія суддів.
Відповідно до усталеної судової практики Верховного Суду, докази, що додають до заяви про видачу обмежувального припису, мають стосуватись місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді - психологічному, фізичному, економічному, тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії у відношенні до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими.
Як докази до заяви можуть додаватись, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонювальний припис стосовно кривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; інші документи, які засвідчують факт насильства; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Саме по собі звернення заявника до органів поліції, служби у справах дітей та внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР не є належними доказами на підтвердження факту вчинення домашнього насильства при розгляді заяви у порядку цивільного судочинства.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 09 червня 2022 року у справі справа № 216/4309/21, провадження № 61-1199св22.
Колегія суддів наголошує, що у відношенні заінтересованої особи ОСОБА_2 не складались терміновий заборонний припис стосовно кривдника, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції відносно ОСОБА_2 , а звернення заявника ОСОБА_1 до органів поліції та внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР не є належними доказами, за висновками Верховного Суду, на підтвердження факту вчинення домашнього насильства, тому колегія суддів доходить висновку, що матеріали справи не містять належних доказів тих ризиків, про які наголошував Верховний Суд у своїх постановах, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильного висновку суду першої інстанції.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Отже, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з`ясував обставини справи, перевірив доводи сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджуються письмовими доказами.
Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. 
Разом з тим, належить наголосити, що Верховний Суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. 
Апелянт не скористалася наданими їй правами, не обґрунтувала свої доводи апеляційної скарги, не надала суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
Рішення Заводського районного суду м. Кам`янського Дніпропетровської області від 31 жовтня 2025 року— залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені “31” березня 2026 року.
Повний текст постанови складено “08” квітня 2026 року.

Головуючий:         В.С. Городнича

Судді:           М.О. Макаров

М.М. Пищида