Справа № 184/1916/25
Номер провадження 2/184/183/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2026 року	м. Покров	

Покровський міський суд Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді – Коваленко В.О.,
за участю секретаря судового засідання – Руденко М.М., 
відповідача – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного Товариства «ТАСКОМБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
ВСТАНОВИВ:
АТ«ТАСКОМБАНК» звернулося до суду з позовом, в якому вказує, що 01.03.2021 між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 5355268541, на підставі якого отримав кредит у сумі 50 309,38 грн. строком на 48 місяців - до 07.03.2025. ОСОБА_1 належним чином взяті на себе зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим станом на 12.05.2025 у нього утворилася заборгованість за кредитним договором № 5355268541 від 01.03.2021 у розмірі: 42215,37 грн. – основного боргу (в т.ч. простроченого); 0,33 грн. - заборгованості за річними відсотками; 31 368,99 грн. - заборгованості за щомісячними відсотками. Посилаючись на викладене, позивач просить стягнути з відповідача на користь товариства заборгованість за вказаним кредитним договором.
В судове засідання представник позивача не з`явилася, була належним чином повідомлена про дату та час розгляду справи, причини неявки не повідомила. 
Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні зазначив, що не заперечує факту отримання кредиту, який частково сплачував, на загальну суму приблизно 30 000,00 грн. (квитанції долучено до матеріалів справи). З початком військового стану в Україні відповідач втратив роботу, а його пенсія складає лише 3 000,00 грн. Він не відмовляється сплачувати кредит, але його матеріальне становище не дозволяє в повному обсязі його сплачувати. Просить суд зменшити проценти за користування кредитом та застосувати розстрочку виконання рішення суду.
Суд, заслухавши відповідача, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до наступного висновку.
Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 01.03.2021 між ТОВ «ФК «ЦФР» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 5355268541, відповідно до п.1.2. якого останній отримав кредит строком на 48 (без зазначення днів, місяців чи років) у сумі 50 309,38 грн.
Згідно п.1.3. Договору позичальник зобов`язується сплачувати проценти за користування кредитом та здійснювати повернення кредиту на умовах, передбачених в Паспорті кредиту № 5268541.
Сторони погодили, що цей договір, паспорт кредиту № 5268541 та Умови отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР», які розміщені на сайті ТОВ «ФК «ЦФР», з якими позичальник ознайомився до укладення договору, складають єдиний кредитний договір.
Згідно п.4 Паспорту кредиту ТОВ «ФК «ЦФР» №5268541 тіло кредиту становить 50 309,38 грн., строк, на який надається кредит – 48 (строк не зазначено конкретно).
Річна процентна ставка за кредитним договором становить 0,01% від суми боргу за договором; кредиту, щомісячні проценти складають 3,00% від суми кредиту, реальна річна процентна ставка 64,45 % річних.
Загальні витрати за кредитом складають 73 699,53 грн., орієнтовна загальна вартість кредиту за весь строк користування ним – 122 766,40 грн., граничний термін користування кредитом – 1467 днів (п.6 Паспорту кредиту).
ОСОБА_1 своїм підписом підтвердив, що до укладення договору ТОВ «ФК «ЦФР» надало йому інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття обґрунтованого рішення про укладення договору, а також, що ТОВ «ФК «ЦФР» у чіткій і зрозумілій формі ознайомило його з інформацією, зазначеною в ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 6, 9 Закону України «Про споживче кредитування», ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

20.09.2021 між ТОВ «ФК «ЦФР» і АТ «ТАСКОМБАНК» укладено договір факторингу №200921, згідно з умовами якого ТОВ «ФК «ЦФР» відступило за плату, а АТ «ТАСКОМБАНК» прийняло належні ТОВ «ФК «ЦФР» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрах прав вимоги.
Згідно з п. 1.1 договору факторингу право вимоги означає всі належні клієнту на дату відступлення прав вимоги права грошової вимоги до позичальників за кредитними договорами щодо повернення сум основної заборгованості (кредиту, овердрафту тощо), сплати нарахованих процентів за користування коштами, штрафних санкцій в обсязі, визначеному станом на дату відступлення прав вимоги, а також право нараховувати за умовами кредитних договорів і вимагати від позичальника сплати процентів за користування кредитом, штрафних санкцій та будь-яких інших платежів згідно з кредитними договорами та платежів, передбачених чинним законодавством, включаючи права вимоги за кредитним договором, що можуть виникнути в майбутньому.
Згідно до виписки по особовим рахункам кредитного договору № 5355268541, клієнт: ОСОБА_1 , ЄДРПОУ: НОМЕР_1 , період з 01.03.2021 по 12.05.2025, встановлено погашення заборгованості відповідачем, а саме, за кредитом:
-28.09.2021 в сумі 1090,34 грн.,
-28.10.2021 в сумі 1144,36 грн.,
-01.12.2021 в сумі 1103,85 грн.,
-31.12.2021 в сумі 1103,89 грн.,
-31.01.2021 в сумі 842,20 грн., на загальну суму 5 284,64 грн. 
За відсотками:
-28.09.2021 в сумі 1509,29 грн.,
-28.10.2021 в сумі 1509,29 грн.,
-01.12.2021 в сумі 1490,73 грн.,
-31.12.2021 в сумі 1104,22 грн.,
-31.01.2021 в сумі 1447,80 грн.,
-24.03.2023 в сумі 1995,58 грн., на загальну суму 9056,91 грн.
Всього на суму 14 341,55 грн.
Крім того, 29.11.2023 відбулося списання заборгованості по кредитному договору №5355268541 від 01.03.2021 згідно Протокольного рішення № 291123 від 29.11.2023 по кредиту в сумі 24 549,32 грн. та по відсотках в сумі 30 211,87 грн.
10.03.2026 відповідачем ОСОБА_1 надано квитанції про погашення кредитної заборгованості, а саме: 10.06.2021 в сумі 1782,00 грн., 14.07.2021 в сумі 2376,00 грн., 01.12.2021 в сумі 3000,00 грн., 27.08.2021 в сумі 2600,00 грн., 28.10.2021 в сумі 2673,00 грн., 28.09.2021 в сумі 2600,00 грн., 30.12.2021 в сумі 2270,00 грн., 28.01.2022 в сумі 2290,00 грн., 17.03.2023 в сумі 2000,00 грн., всього на суму 21 591,00 грн.
За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ст. ст. 526,530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання)( ст. 610 ЦК України).
Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства ( ст. 526 ЦК України).
Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
На підставі викладеного, суд приходить до переконання про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 50 309,38 грн., однак, з урахуванням часткового погашення відповідачем тіла кредиту згідно виписки по особовим рахункам кредитного договору № НОМЕР_2 в сумі 5 284,64 грн., та списаної заборгованості, згідно Протокольного рішення № 291123 від 29.11.2023 в сумі 24 549,32 грн., до стягнення підлягає заборгованість за тілом кредиту в розмірі 20 475,42 грн.
Щодо стягнення заборгованості за відсотками, слід вказати наступне.
Так, відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Як було зазначено вище, сторонами погоджено розмір процентів і порядок їх нарахування, який відповідно до розрахунку заборгованості в рази перевищує суму отриману відповідачем у позику.
Слід звернути увагу, що відповідач, як пересічний споживач кредитних послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не зміг ефективно здійснити свої права бути поінформованим про дійсні умови кредитування ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень», які викладені в декількох значних за об`ємом документах, які не містять прозорості та зрозумілості, зокрема щодо дійсного періоду та розміру нарахувань за кредитом. А тому на думку суду, укладення ОСОБА_1 договору перетворюється на непомірний тягар для відповідача, як споживача та джерело отримання невиправданих прибутків кредитором.
Отже, суд враховує, що вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищені, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Позивач, як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.
Крім того, з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.
Це узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено наступне: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.
У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.
Пунктами 1.2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985року № 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973року № 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.
Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином ефективного вибору.
Відповідно до положень Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248 споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.
Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абз.3 пп.3.2 п.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).
Окрім цього, як зазначено в рішенні Конституційного суду України від 11 липня 2013року № 7-рп/2013, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п.6 ст. 3, ч.3 ст. 509 та ч.1-2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити.
Застосовуючи дану норму, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення.
У цьому рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками фізичними особами.
Такого ж самого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2020року у справі № 132/1006/19 (провадження № 61-1602св20).
Також, відповідно до постанови Великої палати Верховного Суду від 18 березня 2020року у справі № 902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
Відповідно до пункту 8.38 зазначеної постанови з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика палата Верховного Суду дійшла до висновку, що виходячи з принципі розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу так і процентів річних як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
Застосовуючи аналогію та враховуючи те, що заявлена позивачем до стягнення сума заборгованості за нарахованими процентами не є співрозмірною сумі кредиту за договором, суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми процентів у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором, суд дійшов висновку про те, що необхідно зменшити розмір процентів за вказаним договором до розміру отриманих відповідачем кредитних коштів.
На підставі викладеного, з відповідача слід стягнути на користь позивача заборгованість за процентами в розмірі 50 309, 38 грн. Однак, з урахуванням часткового погашення відповідачем заборгованості за відсотками згідно виписки по особовим рахункам кредитного договору № НОМЕР_2 в сумі 9 056,91 грн., та списаної заборгованості, згідно Протокольного рішення № 291123 від 29.11.2023 в сумі 30 211,87 грн., до стягнення підлягає заборгованість за відсотками в розмірі 11 040,60 грн., а також 0,33 грн. заборгованості за річними процентами.
Таким чином, загальний розмір заборгованості відповідача за договором становить 31 516,35 грн. 
З урахуванням загальної суми, сплаченої відповідачем ОСОБА_1 , згідно наданих ним та долучених до матеріалів цивільної справи квитанцій, які не враховані виписки по особовим рахункам кредитного договору № НОМЕР_2 , у в розмірі 21 591,00 грн., загальний розмір заборгованості за кредитом складає 9 925,35 грн. (31 516,35 – 21 591,00).
З огляду на встановлені судом обставини, наявні підстави вважати, що позовні вимоги АТ «ТАСКОМБАНК» підлягають частковому задоволенню.
Щодо клопотання відповідача ОСОБА_1 про розстрочення виконання рішення суду у зв`язку зі складним матеріальним становищем суд зазначає наступне. 
Згідно з частиною п`ятою статті 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Статтею 125 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України та є обов`язковими до виконання на всій території України.
Частиною першою статті 18 ЦПК України, визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 № 18-рп/2012).
Частиною 3 статті 435 ЦПК України визначено, що підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
Відповідно до частини 4 зазначеної статті вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
З сукупного аналізу вищевказаних положень законодавства вбачається, що відстрочка виконання рішення суду може бути застосована судом у виняткових випадках, що створюють об`єктивні ускладнення при виконанні судового рішення або наявність яких робить його виконання неможливим.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.10 Постанови від 26 грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», задоволення заяви про відстрочку або розстрочку виконання рішення суду можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає, виходячи із особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення суду (хвороба боржника або членів його сім`ї, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).
Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України №5-пр/2013 від 26 червня 2013 року, розстрочка (відстрочка) виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника.
Суд вважає, що ОСОБА_1 не надано достатніх та переконливих доказів, що свідчать про наявність у нього виключних обставин, через існування яких він позбавлений можливості виконати рішення суду, відтак підстави для задоволення його клопотання відсутні. ОСОБА_1 не надано до суду жодних доказів свого скрутного матеріального стану, таких як: довідка про доходи, про склад сім`ї, про наявність на утриманні непрацездатних членів сім`ї, банківські документи про відсутність на рахунку коштів, довідка податкового органу про перелік розрахункових та інших рахунків тощо.
Також слід зазначити, сам по собі факт введення воєнного стану на території України не є безумовною підставою для здійснення судом відстрочення та розстрочення виконання рішення суду, адже мають враховуватись конкретні обставини введення такого правового режиму у відношенні до певної особи.
Небезпека завдання ракетних ударів залишається на всій території України, однак такий стан не свідчить про те, що виконання рішень судів на всій території України підлягають відстроченню або розстроченню.
З огляду на наведене, доводи ОСОБА_1 в обґрунтування розстрочки виконання рішення суду, не дають підстав для висновку, що існують обставини, які мають винятковий характер, які перешкоджають виконанню рішення суду.
Крім того, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме в розмірі 326,78 грн. (2422,40х13,49%).
На підставі викладеного, керуючись ст. 18, 258, 259, 263-265, 435 ЦПК України,–
УХВАЛИВ:
Позов Акціонерного Товариства «ТАСКОМБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 на користь Акціонерного Товариства «ТАСКОМБАНК» (01032, м. Київ, вул. С. Петлюри, 30, код ЄДРПОУ 09806443) заборгованість за кредитним договором №5355268541 від 01.03.2021 року в сумі 9 925,35 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 на користь Акціонерного Товариства «ТАСКОМБАНК» (01032, м. Київ, вул. С. Петлюри, 30, код ЄДРПОУ 09806443) судовий збір в сумі 326,78 грн.
В задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.
Повний текст рішення складено 07.04.2026.

Суддя Покровського  міського суду	  В. О. Коваленко