ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/16899/20 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Окис Т.О., Суддя-доповідач Кобаль М.І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого Кобаля М.І.,
суддів Бужак Н.П., Черпака Ю.К.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Служби безпеки України на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 20 травня 2025 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Служби безпеки України (далі по тексту - відповідачі, СБУ) в якому просив визнати протиправною бездіяльність Служби безпеки України (далі відповідач, СБУ) щодо ненадання копії наказу №40/ДСК від 26 січня 2015 року з додатками до нього та зобов`язати надати вказаний наказ. 
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 20 травня 2025 року значений позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Служби безпеки України, яка виразилася у ненаданні публічної інформації на запит ОСОБА_1 від 10.07.2020 року.
Зобов`язано Службу безпеки України повторно розглянути запит на інформацію ОСОБА_1 від 10.07.2020 року протягом 5 днів з дня набрання рішенням законної сили з урахуванням висновків суду.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.
В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного. 
Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 10.07.2020 року ОСОБА_1 звернувся до СБУ із запитом на інформацію, в якому просив надати в електронному вигляді копію наказу СБУ №40/ДСК від 26 січня 2015 року та додатки до нього.
Листом від 17.07.2020 року №23/650, за підписом тимчасово виконуючого обов`язки начальника відділу забезпечення досудового слідства СБУ, повідомлено, що відомості про організацію діяльності та завдання, які покладаються на спеціально відведенні місця для тимчасового тримання (ізолятори тимчасового тримання) СБ України становлять службову інформацію, якщо такі відомості не становлять державну таємницю, а їх оприлюднення може завдати шкоди інтересам СБУ (пункт 1.1 Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у Службі безпеки України, затвердженого наказом Центрального управління СБ України від 21 червня 2012 року №400). 
Наказ СБУ від 26 січня 2015 року №40/ДСК «Про затвердження Положення про спеціально відведенні місця для тимчасового тримання (ізолятори тимчасового тримання) Служби безпеки України» становить інформацію з обмеженим доступом, у зв`язку з чим не підлягає наданню у відповідь на запит на інформацію (пункт 2 частини 1 статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації») (а.с.7).
Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача, позивач звернувся з даним позовом до суду для захисту своїх прав та законних інтересів.
Приймаючи рішення про часткове задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем протиправно не надано запитувану позивачем інформацію, а тому належним способом відновлення порушеного права позивача є саме зобов`язання СБУ повторно розглянути запит позивача від 10.07.2020 року, з урахуванням висновків суду у цій справі.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів апеляційної інстанції надає правову оцінку спірним правовідносинам та переглядає рішення суду першої інстанції тільки в частині задоволених позовних вимог, оскільки позивач не є апелянтом по справі.
Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.
Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.
Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року №2939-VI, з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №2939-VI), а також застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ, Суд) щодо питань доступу до інформації як джерело права.
Статтею 34 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір.
Згідно зі статтею 1 Закону України №2939-VI (в редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин) публічна інформація це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Статтею 3 названого Закону передбачено, що право на доступ до публічної інформації гарантується: 
1) обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; 
2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; 
3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; 
4) доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; 
5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; 
6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.
Право на доступ до публічної інформації гарантується, зокрема, обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом, визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє (пункти 1 та 2 частини 1 названої правової норми). Доступ до інформації забезпечується, зокрема, шляхом надання інформації за запитами на інформацію (пункт 2 частини 1 статті 5 Закону України №2939-VI).
Розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, зокрема, суб`єкти владних повноважень органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання (пункт 1 частини 1 статті 13 Закону України №2939-VI).
Відповідно до частини 4 статті 13 Закону України №2939-VI усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.
Частинами 1 та 2 статті 19 Закону України №2939-VI визначено, що запит на інформацію це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.
Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.
Розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:
1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 
2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини 2 статті 6 цього Закону; 
3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 
4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною 5 статті 19 цього Закону (частина 1 статті 22 Закону України №2939-VI).
Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що визначальним питанням для вирішення цієї справи є належність запитуваної позивачем інформації до публічної інформації з обмеженим доступом.
Так, згідно статті 6 Закону України №2939-VI інформацією з обмеженим доступом є:
1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.
Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:
1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;
2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;
3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.
Вказаний перелік є обов`язковим до застосування та не містить альтернативної поведінки розпорядника інформації.
Інформація з обмеженим доступом має надаватися розпорядником інформації, якщо немає законних підстав для обмеження у доступі до такої інформації, які існували раніше.
Разом з тим, присвоєння конкретному документу грифу для службового користування (частина 2 статті 9 Закону України №2939-VI) саме по собі не є підставою для відмови у задоволенні запиту на інформацію у ньому, оскільки така підстава не передбачена частиною 1 статті 22 Закону України №2939-VI. 
Наявність підстав для такої відмови може бути встановлена лише шляхом застосування трискладового тесту (пункт 2 частини 1 статті 22 Закону України №2939-VI).
Водночас, згідно пункту 3 частини 4 статті 22 Закону України №2939-VI відмова у задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою, тобто у відмові розпорядник інформації зобов`язаний обґрунтувати наявність підстав обмеження у доступі, які становлять зміст трискладового тесту.
Так, з відмови у доступі до публічної інформації повинні обов`язково вбачатися наступні складові:
1) якому з перелічених у пункті 1 частини 2 статті 6 Закону України №2939-VI інтересів відповідає обмеження, а також чому обмеження доступу відповідає зазначеному інтересу (інтересам);
2) у чому конкретно виражається шкода правомірному інтересу (інтересам); яким є причинно-наслідковий зв`язок між наданням доступу та можливим настанням шкоди; чому ця шкода є істотною; яка ймовірність настання шкоди внаслідок надання доступу до інформації (пункт 2 частини 2 статті 6 Закону України №2939-VI);
3) чому шкода від надання інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні (пункт 3 частини 2 статті 6 Закону України №2939-VI).
Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї зі згаданих трьох підстав трискладового тесту означає, що законних підстав для обмеження доступу до інформації немає, а відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, зі змісту листа СБУ від 17.07.2020 року №23/650 вбачається, що відповідач не провів трискладового тесту відмовляючи ОСОБА_1 у наданні інформації, яку вважає службовою. Це свідчить про те, що відмова у наданні позивачу публічної інформації на його запит від 10.07.2020 року була необґрунтованою та безпідставною.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27 квітня 2020 року у справі №826/10264/17.
Відповідно до приписів пункту 2 частини 1 статті 15 Закону України №2939-VI розпорядники інформації зобов`язані оприлюднювати нормативно-правові акти, акти індивідуальної дії (крім внутрішньоорганізаційних), прийняті розпорядником, проекти рішень, що підлягають обговоренню, інформацію про нормативно-правові засади діяльності.
Інформація, передбачена частиною 1 цієї правової норми, підлягає обов`язковому оприлюдненню невідкладно, але не пізніше п`яти робочих днів з дня затвердження документа. У разі наявності у розпорядника інформації офіційного веб-сайту така інформація оприлюднюється на веб-сайті із зазначенням дати оприлюднення документа і дати оновлення інформації (частина 2 статті 15 Закону України № 2939-VI).
За змістом наведених приписів статей 1 і 15 Закону України № 2939-VI розпорядник інформації зобов`язаний у визначений строк оприлюднювати на офіційному веб-сайті саме прийняті ним нормативно-правові й індивідуальні (крім внутрішньоорганізаційних) акти як певну сукупність відомостей, даних, що зберігаються на матеріальних носіях або в електронному вигляді.
Публічна інформація у формі відкритих даних це публічна інформація у форматі, що дозволяє її автоматизоване оброблення електронними засобами, вільний та безоплатний доступ до неї, а також її подальше використання. Розпорядники інформації зобов`язані надавати публічну інформацію у формі відкритих даних на запит, оприлюднювати і регулярно оновлювати її на єдиному державному веб-порталі відкритих даних та на своїх веб-сайтах (частина 1 статті 101 Закону України № 2939-VI).
Абзац 1 частини 4 статті 101 Закону України № 2939-VI закріплює, що перелік наборів даних, що підлягають оприлюдненню у формі відкритих даних, вимоги до формату і структури таких наборів даних, періодичність їх оновлення визначаються Кабінетом Міністрів України. При цьому до такого переліку Кабінет Міністрів України обов`язково включає інформацію, доступ до якої у формі відкритих даних передбачено законом.
На реалізацію наведеної бланкетної норми права 21 жовтня 2015 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову №835, якою затвердив Положення про набори даних, які підлягають оприлюдненню у формі відкритих даних (далі Положення). Вказана постанова набрала чинності 24 жовтня 2015 року. 
Згідно з пунктом 2 у первинній редакції розпорядники інформації, визначені Законом України «Про доступ до публічної інформації», мали забезпечити протягом шести місяців оприлюднення та подальше оновлення на своїх офіційних веб-сайтах наборів даних згідно з указаним Положенням. В останньому Кабінет Міністрів України визначив вимоги до формату і структури наборів даних, що підлягають оприлюдненню у формі відкритих даних, періодичність оновлення та порядок їх оприлюднення, а також перелік таких наборів (абзац 1 пункту 1 Положення). 
Згідно з додатком Перелік наборів даних, які підлягають оприлюдненню у формі відкритих даних до цього Положення усі розпорядники інформації оприлюднюють у формі відкритих даних переліки нормативно-правових актів, актів індивідуальної дії (крім внутрішньоорганізаційних), прийнятих розпорядником інформації, а Комісія має оприлюднювати у формі відкритих даних всі її рішення.
Отже, відповідач, як розпорядник публічної інформації, мав обов`язок оприлюднювати свої нормативно-правові й індивідуальні (крім внутрішньоорганізаційних) акти, до яких між іншим відноситься запитуваний позивачем наказ №40/ДСК від 26 січня 2015 року, яким затверджено Положення про спеціально відведенні місця для тимчасового тримання (ізолятори тимчасового тримання) Служби безпеки України, який зареєстровано в Міністерсті юстиції України 30.01.2015 №107/26552, і який є нормативно-правовим актом, а тому підлягає оприлюдненню СБУ.
Посилання апелянта на те, що відомості про організацію діяльності та завдання, які покладаються на спеціально відведені місця для тимчасового тримання (ізолятори тимчасового тримання) Служби безпеки України, становлять службову інформацію, відповідно до пункту 1.1 Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у Службі безпеки України, затвердженого наказом Центрального управління Служби безпеки України від 21 червня 2012 року №400, а тому запитуваний позивачем наказ не може бути наданий, не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції, оскільки згідно приписів частини 8 статті 6 Закону України №2939-VI обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 лютого 2019 року у справі №9901/478/17 зазначила, що обмеження доступу до інформації допускається, якщо інформація належить до службової в розумінні пункту 1 частини 1 статті 9 Закону України №2939-VI та застосовуються в сукупності вимоги пунктів 1 3 частини 2 статті 6 цього Закону.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач на запит позивача листом від 17 липня 2020 року відмовив у наданні запитуваної позивачем інформації, а саме копії наказу СБУ від 26 січня 2015 року №40/ДСК з додатками, мотивувавши це тим, що запитувана інформація є службовою.
Водночас, належність запитуваної інформації до службової, на підставі статті 9 Закону України №2939-VI, не є підставою для обмеження доступу до неї. Як зазначалось вище обмеження доступу до конкретної інформації допускається, за умови застосування її розпорядником у сукупності вимог пунктів 1 3 частини 2 статті 6 Закону України №2939-VI.
Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з наведених вище трьох підстав означає, що відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою.
Аналогічну правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 9901/510/18.
Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що СБУ, надаючи ОСОБА_1 відповідь листом від 17.07.2020 року №23/650, не зазначено про наявність, визначених частиною 2 статті 6 Закону України №2939-VI, передумов для можливості обмеження доступу до запитуваної позивачем інформації.
Разом з тим, відповідач є розпорядником публічної інформації в розумінні статті 13 Закону України №2939-VI, при цьому, останній обмежився повідомленням, що така інформація відноситься до інформації з обмеженим доступом та не підлягає розголошенню.
Ураховуючи протиправність дій відповідача щодо ненадання інформації, запитуваної позивачем, з метою захисту порушеного права позивача, у даному випадку, належним способом відновлення порушеного права ОСОБА_1 , є зобов`язання СБУ повторно розглянути запит позивача від 10.07.2020 року, з урахуванням висновків суду, та надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів, відповідно до частини 1 статті 20 Закону України №2939-VI.
Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно з частиною першої статті 17 Закону України «Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду, як джерела права.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. 
Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, а в рішенні від 27.09.2010 по справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» - що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.
Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).
Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.
Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. 
У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).
Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. 
Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.
В зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Відповідно до ч. 1 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Так, згідно ч. 1 ст. 260 КАС України питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.
Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.
Керуючись ст.ст. 242, 257, 260, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Служби безпеки України - залишити без задоволення.
Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 20 травня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: Н.П. Бужак

Ю.К. Черпак

Повний текст виготовлено 30.03.2026 року